Saturday 21 February 2009 photo 1/1
![]() ![]() ![]() |
Del 5
Jag vaknar till och spetsar öronen. Smygande steg hörs uppför trappan, och om det inte vore för knarrandet skulle jag aldrig ha lagt märke till det. Jag sätter båda händerna mot armstödet och häver mig upp ifrån min nersuttna men sköna fåtölj. Samtidigt som jag kommer fram till dörrkarmen ser jag en annan dörr stängas. Jimmy är hemma. Hur kunde jag ha missat det? Jag som alltid brukar vara uppmärksam och sitta som på nålar. Jag hade tydligen varit för insjunken i mina tankar. Jag tassar på tå fram till hans dörr, lägger örat mot dörren och lyssnar innan jag med pekfingret och långfingret lätt knackar några gånger. Jag hör steg mot dörren som sedan öppnas och avlägsnar sig direkt mot motsatta sidan utav rummet. Ett lågt knarr hörs när en kropp sätter sig tungt ner i en datastol. Rummet är ett klassiskt pojksovrum. Blåa väggar klädda med en del bilplanscher. Och de ända möblerna som finns är en liten obäddad nittiosäng med ett blå/grön randigt överkast som ligger hopknölat som en stor boll vid fotändan. En ranglig bokhylla som endast innehåller några enstaka böcker och en del fotbollspokaler täcker vänstra väggen. Rakt fram i rummet står hans databord med tillhörande dator. Skärmen lyser upp rummet med ett skarpt men ändå diffust ljus. Jimmy sitter med ryggen emot mig fullt upptagen med någonting på hans dataskärm. Han sitter fortfarande med sin tunna vindskyddsjacka på sig som avger en fuktig lukt över rummet . Den är blöt och dropparna bildar en liten pöl på golvet under honom. Jag lägger armarna i kors och lutar pannan emot hans dörrkarm medan jag lägger all min tyngd på ett ben.
"Hej Jimmy, jag hörde inte att du kom. Är allt okej?"
Han svänger runt med stolen så jag ser hans ansikte. Även hans bruna hår är blött och ligger som i långa strippor ner över hans ansikte.
"Hej Mamma. Nja, jag fick gå hem. Epan började krångla så jag lämnade den hos en kompis och gick hem. Den sista bussen hade redan gått." Han pratar med sin mörka skorrande tonåringsröst, på väg att hitta sitt rätta tonläge.
"jaha oj då" jag bryr mig inte om att fråga vad felet är för jag vet av tidigare erfarenhet att jag ändå inte skulle förstå. "Men du kunde väl ha ringt så jag hade vetat det?" Där kom mitt kontrollbehov fram igen. Lägg ner!
"Jo, jag tänkte precis göra det när jag hade börjat gå en bit, men jag kom på att jag måste ha glömt mobilen i epan. Jag fixar det imorgon. Du behöver inte vara orolig, mamma." Hans röst lät inte fullt övertygande.
"Nej, jag vet." Svarar jag med en utdragen suck. Plötsligt slår tanken mig. "Varför har du jackan på dig fortfarande, hade du såå bråttom upp?" hans ögon for runt som om han inte vet vad han ska svara och han vrider sig i stolen. Jag rynkar ögonbrynen i förundran. Hans röst stakar sig lite när han börjar prata.
"Nae, jag ville bara upp till datorn. Ville fixa en grej bara." han försöker att få det att låta helt naturligt.
Jag rynkar hastigt näsan och reagerar mot en speciell doft som inte förut hade nått mig här där jag står i dörrhålet. Jag knyter upp mina armar och tar ett steg framåt in i rummet. En liten ilska byggs upp inuti.
"Har du varit ute och druckit Jimmy?! Har du börjat röka också!? Svara mig genast! Vad håller du på med!? Tror du inte att jag förstår!?" min ilska tar överhanden över förnuftet. Som det har förmågan att göra ibland. Jag kokar. Egentligen kommer det kvitta i den stunden om jag får några svar eller inte. Jag kommer ändå fortsätta att vara arg.
Hans röst låter plågad och besvärad. "Men mamma! Jag är faktiskt snart arton! Du kan inte hindra mig från att vara ute med mina kompisar. Det är normalt att dricka vid den här åldern!" det låg en liten bön i hans röst om förståelse.
"det kvittar väl om det är normalt! Det är fortfarande olagligt! Det är oansvarigt för den delen! Jag trodde att du var mer…" jag hinner inte säga mer fören han avbryter mig genom att resa sig ur stolen och gå fram emot mig. Han tar tag i mina axlar och vänder mig om ut emot dörrhålet. "Pappa skulle aldrig ha hindrat mig från att leva mitt liv. Det är slutdiskuterat för ikväll. Vi kan fortsätta imorgon om du vill" han föser ut mig genom dörren och stänger den bakom mig.
Med den gesten känner jag mig ovälkommen i mitt eget hem. Känslan kommer krypande innanför skinnet. Att jag ibland bara känner mig i vägen och inte är en tillräcklig människa. Jag har hela tiden försökt att ersätta hans far. Sätta press på mig själv för att lyckas. Men genom att försöka vara två människor i en kropp har det gnagt mer på mitt sinne än varit till nytta. Jag tror jag måste börja försöka förstå honom bättre. Jag måste. Jag vill inte förlora honom igen. Jag kan inte förlora honom igen.
Hela den här tillvaron omsluter mig med värme, även fast det logiskt sett borde vara kyla. Allt har frusit till som is här. Tidsbegreppet, vinden och allt ljud står still. Allt är fastfruset som en stillbild placerat i ett fotoalbum. Jag existerar men lever inte. Mitt liv försvann tillsammans med kamerablixten. Jag känner mig iakttagen av tusen ögon jag inte kan se. Jag borde känna oro över min situation. Men allt håller fortfarande andan, till och med mina känslor. Just nu är jag tom men jag har aldrig förut känt mig så fullständig och pånyttfödd.
"Hej Jimmy, jag hörde inte att du kom. Är allt okej?"
Han svänger runt med stolen så jag ser hans ansikte. Även hans bruna hår är blött och ligger som i långa strippor ner över hans ansikte.
"Hej Mamma. Nja, jag fick gå hem. Epan började krångla så jag lämnade den hos en kompis och gick hem. Den sista bussen hade redan gått." Han pratar med sin mörka skorrande tonåringsröst, på väg att hitta sitt rätta tonläge.
"jaha oj då" jag bryr mig inte om att fråga vad felet är för jag vet av tidigare erfarenhet att jag ändå inte skulle förstå. "Men du kunde väl ha ringt så jag hade vetat det?" Där kom mitt kontrollbehov fram igen. Lägg ner!
"Jo, jag tänkte precis göra det när jag hade börjat gå en bit, men jag kom på att jag måste ha glömt mobilen i epan. Jag fixar det imorgon. Du behöver inte vara orolig, mamma." Hans röst lät inte fullt övertygande.
"Nej, jag vet." Svarar jag med en utdragen suck. Plötsligt slår tanken mig. "Varför har du jackan på dig fortfarande, hade du såå bråttom upp?" hans ögon for runt som om han inte vet vad han ska svara och han vrider sig i stolen. Jag rynkar ögonbrynen i förundran. Hans röst stakar sig lite när han börjar prata.
"Nae, jag ville bara upp till datorn. Ville fixa en grej bara." han försöker att få det att låta helt naturligt.
Jag rynkar hastigt näsan och reagerar mot en speciell doft som inte förut hade nått mig här där jag står i dörrhålet. Jag knyter upp mina armar och tar ett steg framåt in i rummet. En liten ilska byggs upp inuti.
"Har du varit ute och druckit Jimmy?! Har du börjat röka också!? Svara mig genast! Vad håller du på med!? Tror du inte att jag förstår!?" min ilska tar överhanden över förnuftet. Som det har förmågan att göra ibland. Jag kokar. Egentligen kommer det kvitta i den stunden om jag får några svar eller inte. Jag kommer ändå fortsätta att vara arg.
Hans röst låter plågad och besvärad. "Men mamma! Jag är faktiskt snart arton! Du kan inte hindra mig från att vara ute med mina kompisar. Det är normalt att dricka vid den här åldern!" det låg en liten bön i hans röst om förståelse.
"det kvittar väl om det är normalt! Det är fortfarande olagligt! Det är oansvarigt för den delen! Jag trodde att du var mer…" jag hinner inte säga mer fören han avbryter mig genom att resa sig ur stolen och gå fram emot mig. Han tar tag i mina axlar och vänder mig om ut emot dörrhålet. "Pappa skulle aldrig ha hindrat mig från att leva mitt liv. Det är slutdiskuterat för ikväll. Vi kan fortsätta imorgon om du vill" han föser ut mig genom dörren och stänger den bakom mig.
Med den gesten känner jag mig ovälkommen i mitt eget hem. Känslan kommer krypande innanför skinnet. Att jag ibland bara känner mig i vägen och inte är en tillräcklig människa. Jag har hela tiden försökt att ersätta hans far. Sätta press på mig själv för att lyckas. Men genom att försöka vara två människor i en kropp har det gnagt mer på mitt sinne än varit till nytta. Jag tror jag måste börja försöka förstå honom bättre. Jag måste. Jag vill inte förlora honom igen. Jag kan inte förlora honom igen.
Hela den här tillvaron omsluter mig med värme, även fast det logiskt sett borde vara kyla. Allt har frusit till som is här. Tidsbegreppet, vinden och allt ljud står still. Allt är fastfruset som en stillbild placerat i ett fotoalbum. Jag existerar men lever inte. Mitt liv försvann tillsammans med kamerablixten. Jag känner mig iakttagen av tusen ögon jag inte kan se. Jag borde känna oro över min situation. Men allt håller fortfarande andan, till och med mina känslor. Just nu är jag tom men jag har aldrig förut känt mig så fullständig och pånyttfödd.