Sunday 1 February 2009 photo 2/2
![]() ![]() ![]() |
2 år...
Som många av er säkert vet lämnade Estella oss förra veckan för att gå vidare till ängarna där gräset alltid där grönt och det alltid växer goda och saftiga äpplen på träden. Sådana här texter brukar alltid mest handla om hur man hade det tillsamman sista tiden med sin älskling så för att sticka ut ur mängden tänkte jag berätta om hela vår tid tillsammans.
När Stella för första gången kom till Mr struntade jag fullständigt i henne för hon hade ju kommit istället för Molly och ingen skulle någonsin få ersätta henne (Det har Stella aldrig gjort i heller de har delat mitt hjärta på mitten). Men när Stella skulle börja gå lektioner vem tvingar Linda mig inte upp på om inte Stella. (Det är jag evigt tacksam för idag för annars hade jag aldrig lärt känna denna underbara häst) Och vad händer joo hästen går som en stjärna (De var på den tiden man knappt visste hur en häst såg ut när den gick i form) jag kommer fortfarande ihåg Lindas överlyckliga min när hon stod i mitten av ridhuset hoppandes upp och ner av glädje och skrek ”du har hittat knapparna Mikaela jättebra fortsätt så” efter detta började väl mina inte fullt så positiva åsikter om denna häst att minska ganska fort...
Snart var det dags för bete och de flesta av er vet säkert hur de gick Stella kom tillbaka med den värsta muggen (raspen) jag någonsin sett… så eftersom ingen annan gjorde någonting tog jag över. Det var till att tvätta.tvätta.tvätta dag in och dag ut snart drömde jag drömmar på nätterna om grönsåpa och såriga ben. Varje dag från tio på förmiddagen till kl fem på kvällen när stallet stängde var jag tillsammans med Stella och tvättade ben. Efter ett tag fick jag inte vara tillsammans med henne i mer än 2 timmar/dag eftersom hon hade börjat sparka efter stallpersonalen, men den gränsen höll jag nog inte så bra…
Eftersom Stella inte rörde sig så mycket under denna tid (vi var bara ute på gatorna och gick i ca 1 timme om dagen och det blev mååånga timmar att gå runt i cirklar) lyckades hon till på köpet skaffa sig kolik … det var riktigt läskigt eftersom vi var helt ensamma i stallet eftersom alla andra red hem hästarna från betet. Men Stella återhämtade sig ganska fort från koliken som aldrig var särskilt allvarlig men muggen den satt kvar ända långt in på hösten. Fast vi smörjde med en massa olika krämer som vi fått av veterinären. När Stella tillsist blev friskförklarad hade veterinären faktiskt en rosa tröja på sig, lite fånigt men jag kommer fortfarande ihåg hur glad jag blev när jag fick se det :D.
Vintern kom och gick utan att något speciellt hände förutom lite hältor här och där…
Men det starka band vi byggt upp i somras hade sakta minskat för mer och mer tid gick åt till läxor och skolarbete …
Sen kom våren med spatt och kotledsinflamationer och vi började promenera omkring på gatorna igen.
Helt plötsligt var det sommar och dags att rida hästarna till betet igen. Jag och Stella snubblade fram lika ömfotade som vanligt och snubblade på alla stenar som finns mellan Malmö ridklubb och betet nere i Klagshamn. Sommaren gick fort och ska jag vara helt ärlig var det ganska skönt att vara ”hästledig” ett tag.
Eftersom sommaren var så torr i fjol hade Stella endast minimal mugg när hon kom tillbaka vilket var väldigt skönt efter förra sommarens tvättande.
Hösten kom och inte var det ofta Stella gick lektioner vi myste omkring ute på galoppbanan mest hela tiden och Stella tyckte de var livet med ett pass per dag där man kunde busa omkring och bocka utan att ryttaren blev sur … jag vet inte hur många kvällar som helst jag red ute i paddocken på de mest konstiga sätt med Mimmi som ridlärare. Men någon gång viste jag innerst inne att de inte kunde förbli så här för evigt desto fler lektioner hon gick desto mer ont i benen fick hon och Nyårshoppningen i vintras blev droppen en frisk häst står inte och sparkar rakt ut.
Och den 11/1 åkte hon för sista gången till ATG för att få det slutgiltiga beslutet. Själv satt jag på en So lektion och bara väntade på att Ewa skulle ringa och berätta hur det hade gått. Och även hur förberedd jag än var så kom det ändå som en chock och snart så satt jag och stor grät i skolkorridoren på en bänk med en lika ledsen Ewa i andra änden som försökte trösta. Så fort Mimmi kom ut från lektionen körde vi till stallet så jag fick gråta ut. Inne hos Stella satt jag säker i 3 timmar och bara grät innan Mimmi drog hem mig till sig för att äta men mycket fick jag inte ner.
Ca 2 ½ vecka senare kl 15.40 ringde Louise för att säga att Stella åker imorgon då satt jag hos frisören. Min frisör förstod ingenting plötsligt sitter den hon klipper bara och gråter, men hon klippte mig i alla fall färdigt innan jag körde det fortaste jag kunde till stallet.
Där satt jag bara inne hos Stella länge,länge och bara tittade på henne innan jag tog ut henne i gång och borstade henne för sista gången, kratsade hovarna för sista gången, borstade svanen för sista gången och tog av och på täcket för sista gången.
Senare på kvällen när det var ledigt i Logen gick jag, Frida och Boel in där för att fotografera henne för sista gången där fick hon springa runt lös för sista gången och äta choklad för första gången i hennes liv.
Smaskens sa Estella och åt ett halvt 200 g Marabou.
Det värsta av allt som hänt var att säga hejdå Frida hade redan gått hem och jag var helt själv med henne i stallet förutom Eleni som liksom alltid stod och borstade på Ballan. Aldrig har jag gråtit så mycket jag trodde jag skulle få vätskebrist så mycket som jag grät. För en sista gång fick jag klappa, kela, pussa och krama om henne. Det sista jag såg av henne var en svart rumpa och ett som alltid lika trasigt täcke innan Linda släckte ljuset, stängde och låste dörrarna.
Den kvällen körde Boel och Ingrid mig hem de tillät inte att jag cyklade, vilket jag kan hålla med om så här i efterhand inte var någon speciellt bra ide.
Den natten sov jag ingenting jag var så orolig men kl sju på morgonen när jag visste det var över kunde jag slappna av. Då visste jag att hon hade det bra och slapp ha ont längre, så jag somnade och sov fram till lunch då körde jag hem till Boel och låg och kelade med Dennis (Boels katt) hela dagen.
Detta var sagan om mig och Stella en av de hästar som har lärt mig mest genom alla de åren jag har ridit hon kommer alltid att finnas i mitt hjärta hur det än går i framtiden.
Några ord till dig gumman:
You give me reason to live
You are the heart and sound of my life
Once I was lost and alone
With you at last I am home
You Are the Love of My Life
The one thing that makes sense in this world
I'll spend the rest of my days
Just loving you...
Jag kommer aldrig att glömma dig du finns för alltid i mitt hjärta du kommer få ett fint välkomnade av alla MR hästar genom tiderna de kommer visa dig var de bästa gräset är, var de bästa äppleträdet står och var du kan dricka fint kristallklart vatten jag litar på dem alla och speciellt på Mollan.
Ett super tack vill jag ge Louise, Boel och Mimmi utan er vet jag inte vad jag hade gjort ni stöttar så sjukt mycket att jag aldrig kommer att kunna ge tillbaka det men jag vill att ni ska veta det i alla fall. Och ett stort tack vill jag också ge alla andra som har hjälpt till ni är guld värda, livet hade inte varit värt att leva utan alla dessa stalltjejer.
Mikaela hjärta Stella för evigt det är riktig kärlek.
Som många av er säkert vet lämnade Estella oss förra veckan för att gå vidare till ängarna där gräset alltid där grönt och det alltid växer goda och saftiga äpplen på träden. Sådana här texter brukar alltid mest handla om hur man hade det tillsamman sista tiden med sin älskling så för att sticka ut ur mängden tänkte jag berätta om hela vår tid tillsammans.
När Stella för första gången kom till Mr struntade jag fullständigt i henne för hon hade ju kommit istället för Molly och ingen skulle någonsin få ersätta henne (Det har Stella aldrig gjort i heller de har delat mitt hjärta på mitten). Men när Stella skulle börja gå lektioner vem tvingar Linda mig inte upp på om inte Stella. (Det är jag evigt tacksam för idag för annars hade jag aldrig lärt känna denna underbara häst) Och vad händer joo hästen går som en stjärna (De var på den tiden man knappt visste hur en häst såg ut när den gick i form) jag kommer fortfarande ihåg Lindas överlyckliga min när hon stod i mitten av ridhuset hoppandes upp och ner av glädje och skrek ”du har hittat knapparna Mikaela jättebra fortsätt så” efter detta började väl mina inte fullt så positiva åsikter om denna häst att minska ganska fort...
Snart var det dags för bete och de flesta av er vet säkert hur de gick Stella kom tillbaka med den värsta muggen (raspen) jag någonsin sett… så eftersom ingen annan gjorde någonting tog jag över. Det var till att tvätta.tvätta.tvätta dag in och dag ut snart drömde jag drömmar på nätterna om grönsåpa och såriga ben. Varje dag från tio på förmiddagen till kl fem på kvällen när stallet stängde var jag tillsammans med Stella och tvättade ben. Efter ett tag fick jag inte vara tillsammans med henne i mer än 2 timmar/dag eftersom hon hade börjat sparka efter stallpersonalen, men den gränsen höll jag nog inte så bra…
Eftersom Stella inte rörde sig så mycket under denna tid (vi var bara ute på gatorna och gick i ca 1 timme om dagen och det blev mååånga timmar att gå runt i cirklar) lyckades hon till på köpet skaffa sig kolik … det var riktigt läskigt eftersom vi var helt ensamma i stallet eftersom alla andra red hem hästarna från betet. Men Stella återhämtade sig ganska fort från koliken som aldrig var särskilt allvarlig men muggen den satt kvar ända långt in på hösten. Fast vi smörjde med en massa olika krämer som vi fått av veterinären. När Stella tillsist blev friskförklarad hade veterinären faktiskt en rosa tröja på sig, lite fånigt men jag kommer fortfarande ihåg hur glad jag blev när jag fick se det :D.
Vintern kom och gick utan att något speciellt hände förutom lite hältor här och där…
Men det starka band vi byggt upp i somras hade sakta minskat för mer och mer tid gick åt till läxor och skolarbete …
Sen kom våren med spatt och kotledsinflamationer och vi började promenera omkring på gatorna igen.
Helt plötsligt var det sommar och dags att rida hästarna till betet igen. Jag och Stella snubblade fram lika ömfotade som vanligt och snubblade på alla stenar som finns mellan Malmö ridklubb och betet nere i Klagshamn. Sommaren gick fort och ska jag vara helt ärlig var det ganska skönt att vara ”hästledig” ett tag.
Eftersom sommaren var så torr i fjol hade Stella endast minimal mugg när hon kom tillbaka vilket var väldigt skönt efter förra sommarens tvättande.
Hösten kom och inte var det ofta Stella gick lektioner vi myste omkring ute på galoppbanan mest hela tiden och Stella tyckte de var livet med ett pass per dag där man kunde busa omkring och bocka utan att ryttaren blev sur … jag vet inte hur många kvällar som helst jag red ute i paddocken på de mest konstiga sätt med Mimmi som ridlärare. Men någon gång viste jag innerst inne att de inte kunde förbli så här för evigt desto fler lektioner hon gick desto mer ont i benen fick hon och Nyårshoppningen i vintras blev droppen en frisk häst står inte och sparkar rakt ut.
Och den 11/1 åkte hon för sista gången till ATG för att få det slutgiltiga beslutet. Själv satt jag på en So lektion och bara väntade på att Ewa skulle ringa och berätta hur det hade gått. Och även hur förberedd jag än var så kom det ändå som en chock och snart så satt jag och stor grät i skolkorridoren på en bänk med en lika ledsen Ewa i andra änden som försökte trösta. Så fort Mimmi kom ut från lektionen körde vi till stallet så jag fick gråta ut. Inne hos Stella satt jag säker i 3 timmar och bara grät innan Mimmi drog hem mig till sig för att äta men mycket fick jag inte ner.
Ca 2 ½ vecka senare kl 15.40 ringde Louise för att säga att Stella åker imorgon då satt jag hos frisören. Min frisör förstod ingenting plötsligt sitter den hon klipper bara och gråter, men hon klippte mig i alla fall färdigt innan jag körde det fortaste jag kunde till stallet.
Där satt jag bara inne hos Stella länge,länge och bara tittade på henne innan jag tog ut henne i gång och borstade henne för sista gången, kratsade hovarna för sista gången, borstade svanen för sista gången och tog av och på täcket för sista gången.
Senare på kvällen när det var ledigt i Logen gick jag, Frida och Boel in där för att fotografera henne för sista gången där fick hon springa runt lös för sista gången och äta choklad för första gången i hennes liv.
Smaskens sa Estella och åt ett halvt 200 g Marabou.
Det värsta av allt som hänt var att säga hejdå Frida hade redan gått hem och jag var helt själv med henne i stallet förutom Eleni som liksom alltid stod och borstade på Ballan. Aldrig har jag gråtit så mycket jag trodde jag skulle få vätskebrist så mycket som jag grät. För en sista gång fick jag klappa, kela, pussa och krama om henne. Det sista jag såg av henne var en svart rumpa och ett som alltid lika trasigt täcke innan Linda släckte ljuset, stängde och låste dörrarna.
Den kvällen körde Boel och Ingrid mig hem de tillät inte att jag cyklade, vilket jag kan hålla med om så här i efterhand inte var någon speciellt bra ide.
Den natten sov jag ingenting jag var så orolig men kl sju på morgonen när jag visste det var över kunde jag slappna av. Då visste jag att hon hade det bra och slapp ha ont längre, så jag somnade och sov fram till lunch då körde jag hem till Boel och låg och kelade med Dennis (Boels katt) hela dagen.
Detta var sagan om mig och Stella en av de hästar som har lärt mig mest genom alla de åren jag har ridit hon kommer alltid att finnas i mitt hjärta hur det än går i framtiden.
Några ord till dig gumman:
You give me reason to live
You are the heart and sound of my life
Once I was lost and alone
With you at last I am home
You Are the Love of My Life
The one thing that makes sense in this world
I'll spend the rest of my days
Just loving you...
Jag kommer aldrig att glömma dig du finns för alltid i mitt hjärta du kommer få ett fint välkomnade av alla MR hästar genom tiderna de kommer visa dig var de bästa gräset är, var de bästa äppleträdet står och var du kan dricka fint kristallklart vatten jag litar på dem alla och speciellt på Mollan.
Ett super tack vill jag ge Louise, Boel och Mimmi utan er vet jag inte vad jag hade gjort ni stöttar så sjukt mycket att jag aldrig kommer att kunna ge tillbaka det men jag vill att ni ska veta det i alla fall. Och ett stort tack vill jag också ge alla andra som har hjälpt till ni är guld värda, livet hade inte varit värt att leva utan alla dessa stalltjejer.
Mikaela hjärta Stella för evigt det är riktig kärlek.