Sunday 18 November 2012 photo 9/9
![]() ![]() ![]() |
Nu sitter jag här i mitt lilla mörker. Jag vet ärligt talat inte vad jag ska ta mig till, inte ens hur jag ska ta mig till. Det roliga är att i mitt rum just nu så finns det inget mörker någonstans, säkert i något litet utrymme, men ingen rullgardin är nerdragen för fönstret. Jag har inte ens försökt göra det mörkt, för det vill jag inte, det är då all smärta och allt ont kommer fram. Det vill jag inte ha mer än vad jag redan har.
Hur ska man kunna beskriva något i ord som inte finns? Jag har suttit länge och funderat på hur jag ska berätta hur jag känner inom mig, men det verkar inte gå så bra för allting är bara tomt, det finns ingenting inne i huvudet. Så därför fortsätter jag bara att skriva och hoppas på att du förstår vad du läser.
Idag bröt jag ihop totalt. Jag vet inte vad det var, jag vet inte vad det är, men jag kvävs av skrik, ångest och smärta. Det är som att binda ett rep runt halsen, att bli hängd ungefär. Jag har ingen aning hur det är dem sista sekunderna innan man blir hängd, men det är som något är dödat inom mig. Någonting försvann. Jag vet bara inte vad, men jag hoppas inte det är lika hemskt som det känns. Jag har massor utav ångestattacker, och haft den hela dagen. Ena sekunden kan jag vara hur glad som helst, jag kan ha ett stort leende på läpparna, men sen går du och dödar det, bara poff sådär. Jag vet inte hur du gör, men du lyckas. Varenda jävla gång. Varför gör du såhär mot mig? Varför är det bara jag som förtjänar smärtan du ger mig? A voice inside me says that I deserve it only because I am myself and no one else. En oskyldig människa kanske bara förtjänar sådant lite då och då? Jag har ingen aning om varför du gör såhär, men kan det inte snälla få ett slut?
Jag har gömt mig från mig själv för att inte skada någon annan eller att skada mig själv, det är som om Josefin har bytt plats och blivit ersatt av någon kopia som ser ut exakt som jag men tänker på ett helt annat sätt. Vart fan tog Josefin vägen? Vart tog alla dessa leenden vägen? Vart tog den glada Josefin vägen? Jag vet inte hur länge jag känt såhär men det känns ärligt talat som jag sätter på ett fejkat leende ibland och hoppas på att ingen märker hur det egentligen är. Vissa människor genomskådar mig direkt, och det är tur för jag kan berätta allting för dem och vet även om att det stannar där med.
Tårarna har äntligen slutat rinna, men jag slår vad om att det inte är slut på det än. Smärtan kommer att fortsätta. Kanske inte imorgon, kanske inte i helgen, men en dag kommer det göra det, och då sitter jag där i mitt mörker igen.
Endast du kan tända lampan.
Annons
Smileyguy
Mon 26 Nov 2012 23:31
Du kan inte beskriva känslor. Liksom du inte kan berätta för någon vem du är. Du kan endast känna det. Det är ändå det som är verkligt i slutändan, det du känner, alltid. Det du känner är ett resultat av din tänkande hjärna. Liksom hjärtat pumpar blod konstant så kan inte hjärnan eller vill inte hjärnan sluta tänka. Lär dig acceptera tankarna och se dom för vad dom är. Vad säger dom till dig? Inspektera dom, förtjänar jag det jag säger till mig? Om du lyckas med det kommer du inse att du egentligen är två. En som tänker och en som uppfattar. Fast de är bra på olika sätt. Likt en yxa bör man lägga ner sitt redskap efter man använt det (tänkaren). Tänkaren vill ofta få dig att gå igenom gamla saker som hänt eller försöka lista ut vad som ska hända i framtiden. Det skapar ofta oro och ångest. Vem är då uppfattaren? Helt enkelt den som uppfattar saker utan att döma eller tycka att det är rätt eller fel. Som inte gör saker till ett problem utan bara gör det och ser det för vad det är. Exempel: Du har 25 kronor kvar på banken efter du blivit rånad. Tänkaren: Jag är ruinerad! Varför skulle detta hända mig? Hur ska jag ha råd med resan och presenten till min son? Hur? Åh nej... Uppfattaren: Jag blev rånad och har 25 kronor kvar på banken.
![](http://cdn08.dayviews.com/114/_u2/_u9/_u6/_u9/_u2/_u9/u2969294/1435180050_m_1.jpg)
Smileyguy
Tue 27 Nov 2012 22:55
Det går inte. Om du inte accepterar det så skapar du din egen olycka. Du kan endast skapa ord som fugnerar som skyltar som pekar mot dina känslor. För känslor är ingen form, det har inget mönster eller färg så hjärnan kan inte förklara dom. Är det inte viktigare att du mår bra och att du känner känslorna än att du kan beskriva dem? Det gör dom inte mindre verkliga. Tvärtom mer verkliga. Det är ju bara att säga: Jag kan inte beskriva dom med ord, du måste känna för att förstå.
![](http://cdn08.dayviews.com/cdn/img/default_avatar_M.png)
Anonymous
Sun 18 Nov 2012 22:26
Finns om du vill prata, berätta mera om hur du mår.
Skriv i PM.
Skriv i PM.
henkemyran
Sun 18 Nov 2012 22:23
är det något kan du bara skriva till mig om det känns bättre att ha någon att skriva med:)
12 comments on this photo
Directlink:
http://dayviews.com/angestgruppen/511207565/