Wednesday 26 November 2014 photo 1/1
![]() ![]() ![]() |
Alla har väl sådana dagar när man bryter ihop av, som man själv tror, ingen vettig anledning ö.h.t? En normal vardag för mig just nu är att jag vaknar, tar min medicin, går och kollar mig i spegeln och känner ett sånt stort självhat över min kropp och hur jag ser ut att jag faktiskt blir motiverad att göra någonting åt det, att jag t.ex ska försöka gå ner i vikt så att jag inte är lika tjock, och försöka göra någonting åt varenda liten del av min kropp som har någonting fel, t.ex så tycker jag att min mage är för stor, samma sak med mina ben, och mina armar har för mycket ärr från bland annat självskada. Jag äter inte längre frukost, för då kommer jag bara må ännu sämre och få ännu mer ångest i skolan än vad jag brukar få. När jag väl är i skolan och sitter på första lektionen så brukar jag få så mycket ångest att jag verkligen inte kan koncentrera mig, men som tur är så vet mina lärare redan om mina psykiska problem med ångest och depression osv, så dem godtar faktiskt att jag inte kan jobba lika snabbt som dem andra i min klass.
Jag tar 4 tabletter varje dag, 3 theralen och 1 atarax, för att ångesten ska hålla sig i en så pass låg nivå att jag fortfarande kan kontrollera det, eftersom att det är inte förens jag får jättemycket ångest som jag tappar kontrollen och får det där suget efter att självskada. Jag tycker faktiskt att medicinerna gör det hela lättare, ångesten är inte lika svår och jag sover lite bättre, så det är ju positivt.
Dock har jag gått upp i vikt, och är nu tjock istället för ganska smal som jag brukade vara, och bara tanken på att jag är tjock ger mig så otroligt mycket ångest eftersom att jag absolut inte vill bli tjock, jag vill vara smal, smal, smal, SMAL! Det har faktiskt ingenting med killar att göra, eftersom att jag redan har pojkvän och han bryr sig inte om hur jag ser ut, så argumentet att jag vill gå ner i vikt för att någon kille jag är kär i tycker att det är finast att vara smal är ju åt helvete fel, eftersom att det är i princip det första argumentet/förklaringen bland annat mina vänner och Barn- och ungdomspsykiatrin har att säga. Jag vet inte ens varför jag vill gå ner i vikt längre, men jag vill iallafall inte äta ö.h.t eftersom att det får mig att känna mig ännu tjockare, och om jag mot förmodan faktiskt äter någonting så får jag så mycket ångest efteråt att jag inte ens kan slappna av ordentligt. Jag har, som jag tidigare har skrivit i gruppen, varit med om väldigt mycket, allt från alkoholiserade personer i min närhet, slagsmål och mobbing hemma och i skolan, och våldtäkt, vilket har satt sina spår i mig. Jag litar knappt på killar som inte är en del av min familj, det tog mig nästan ett halvår innan jag kunde berätta någonting för min pojkvän om allt som har hänt, men det är en bit på vägen att jag iallafall kan prata med honom och min mamma om det.
Jag vet inte ens varför jag försöker, eller varför jag ens går till skolan längre, eftersom att just nu går jag upp på morgonen endast för att längta och hoppas på att dagen snabbt ska ta slut så att jag kan gå och lägga mig och sova och prata i telefon hela natten.
Annons
69SleazyShots
Wed 26 Nov 2014 21:05
jag känner igen mig i näsan allting du skriver. vet hur jobbigt det kan bli. om du vill får du prata med mig.
1 comments on this photo
Directlink:
http://dayviews.com/angestgruppen/519139911/