Saturday 5 April 2008 photo 1/1
![]() ![]() ![]() |
Oerhört längesen, de firar nog gifta i 15 år nu i juli ^
Jag förstår inte på mig själv, och inte förstår jag mig på er heller. Jag orkar inte med all denna jobbiga skiten längre. Jag vill kunna leva som en vanlig tjej i en vanlig lycklig familj. Ofta säger jag att jag klarar mig, skitsamma liksom. Men, inte fan gör jag det. Inte utan att må helt jävla fucked up i alla fall. Jag förstår inte hur ni kan ställa upp för mig så som ni gör. Jag borde vara tacksam som fan, och innerst inne är jag väl det. Ni gör allt för mig, verkligen allt. Jag är nog egentligen ganska bortskämd. Men vad varje dotter egentligen vill ha, är inte pengar, massa grejer, skjuts överallt. Vad alla nog istället vill ha allra helst är stöd, kärlek, någon form av back up. Det är sällan jag känner att ni tycker något jag gör är rätt. Inga av mina beslut, ingenting, känns som att ni stöttar mig till. Bara för att jag inte är som er, så.. Vafan, kan ni inte bara acceptera hur jag är, hur dagens samhälle är, och sedan finnas för mig? Dock är det för sent nu. Denna trasiga relation känns omöjlig att bygga upp. Jag skulle inte ta emot någon kärlek av er nu, mina dörrar är låsta, och nyckeln, den är slängd långt åt helvete redan för längesen. Att inte ens kunna föra ett samtal med sina föräldrar utan att det leder till höjda röster och hemska ord, det känns ibland som att ingen förstår hur extremt jobbigt det är. Att behöva fly hemifrån i den iskalla kylan, olyckligt gråtandes på en moped, och inte komma hemma förrän nästa dag, det är fel. Jag vet att vi är bra på att fejka, det är vi alla tre. Att spela en lycklig familj är inte så svårt, men jag undrar hur länge det går. Jag tänker på mig själv och sättet jag beter mig, och jag förstår verkligen inte. Hur jag kan vara så kall som människa, att jag kan. Hon är ju min mamma, om inte hon funnits skulle jag inte leva. Ändå, bara flyger skiten ur munnen på mig, och hon bara står och tar emot. Alltid har jag tyckt att hon är så otroligt svag, eftersom hon aldrig kommer med något tillbaka. Antar att det är därför allt jag gör och säger fortsätter, för det känns som att det är för hennes del accepterat nu, efter alla år är hon van. Men egentligen är hon inte så svag. Hon är bara mindre begåvad, med lågt iq, men visst fan är hon stark. Att hon orkar leva och se så lycklig ut.. Tänk dig själv, att föda en första dotter som man är så obeskrivligt glad över, men att det sedan sakta leder över till något sånt här. Pappa däremot är mer lik mig, därför slutar allting med världens jävla bråk. Vi vill visa hur rätt vi har, vi kan båda argumentera hur mycket som helst, och ja.. Pappa står i försvar för dem båda. Men inte hindrar det mig och min ständiga irritation. Ni är världens schysstaste föräldrar, men utan förståelse och likhet, jag kan inte leva med någon sådan. Förlåt att jag inte klarar det, förlåt för att jag inte står ut , och förlåt att jag inte kan hantera mig själv längre. Tack för allt, men ju mer man får desto mer vill man ha, tyvärr. Jag vill inte ha det så här. Jag pallar inte gråta på grund av att man känner en sådan hatkärlek till sina föräldrar, speciellt sin mamma. Det tar kol på mig, det gör mig så trött.
Det här är min dagbok och här skriver jag vad jag känner så tyst nu.
Jag förstår inte på mig själv, och inte förstår jag mig på er heller. Jag orkar inte med all denna jobbiga skiten längre. Jag vill kunna leva som en vanlig tjej i en vanlig lycklig familj. Ofta säger jag att jag klarar mig, skitsamma liksom. Men, inte fan gör jag det. Inte utan att må helt jävla fucked up i alla fall. Jag förstår inte hur ni kan ställa upp för mig så som ni gör. Jag borde vara tacksam som fan, och innerst inne är jag väl det. Ni gör allt för mig, verkligen allt. Jag är nog egentligen ganska bortskämd. Men vad varje dotter egentligen vill ha, är inte pengar, massa grejer, skjuts överallt. Vad alla nog istället vill ha allra helst är stöd, kärlek, någon form av back up. Det är sällan jag känner att ni tycker något jag gör är rätt. Inga av mina beslut, ingenting, känns som att ni stöttar mig till. Bara för att jag inte är som er, så.. Vafan, kan ni inte bara acceptera hur jag är, hur dagens samhälle är, och sedan finnas för mig? Dock är det för sent nu. Denna trasiga relation känns omöjlig att bygga upp. Jag skulle inte ta emot någon kärlek av er nu, mina dörrar är låsta, och nyckeln, den är slängd långt åt helvete redan för längesen. Att inte ens kunna föra ett samtal med sina föräldrar utan att det leder till höjda röster och hemska ord, det känns ibland som att ingen förstår hur extremt jobbigt det är. Att behöva fly hemifrån i den iskalla kylan, olyckligt gråtandes på en moped, och inte komma hemma förrän nästa dag, det är fel. Jag vet att vi är bra på att fejka, det är vi alla tre. Att spela en lycklig familj är inte så svårt, men jag undrar hur länge det går. Jag tänker på mig själv och sättet jag beter mig, och jag förstår verkligen inte. Hur jag kan vara så kall som människa, att jag kan. Hon är ju min mamma, om inte hon funnits skulle jag inte leva. Ändå, bara flyger skiten ur munnen på mig, och hon bara står och tar emot. Alltid har jag tyckt att hon är så otroligt svag, eftersom hon aldrig kommer med något tillbaka. Antar att det är därför allt jag gör och säger fortsätter, för det känns som att det är för hennes del accepterat nu, efter alla år är hon van. Men egentligen är hon inte så svag. Hon är bara mindre begåvad, med lågt iq, men visst fan är hon stark. Att hon orkar leva och se så lycklig ut.. Tänk dig själv, att föda en första dotter som man är så obeskrivligt glad över, men att det sedan sakta leder över till något sånt här. Pappa däremot är mer lik mig, därför slutar allting med världens jävla bråk. Vi vill visa hur rätt vi har, vi kan båda argumentera hur mycket som helst, och ja.. Pappa står i försvar för dem båda. Men inte hindrar det mig och min ständiga irritation. Ni är världens schysstaste föräldrar, men utan förståelse och likhet, jag kan inte leva med någon sådan. Förlåt att jag inte klarar det, förlåt för att jag inte står ut , och förlåt att jag inte kan hantera mig själv längre. Tack för allt, men ju mer man får desto mer vill man ha, tyvärr. Jag vill inte ha det så här. Jag pallar inte gråta på grund av att man känner en sådan hatkärlek till sina föräldrar, speciellt sin mamma. Det tar kol på mig, det gör mig så trött.
Det här är min dagbok och här skriver jag vad jag känner så tyst nu.
Comment the photo
![](http://cdn08.dayviews.com/cdn/img/default_avatar_M.png)
![](http://cdn08.dayviews.com/cdn/img/default_avatar_M.png)
![](http://cdn08.dayviews.com/cdn/img/default_avatar_M.png)
läste allting jag med, kan bara säga att du är verkligen inte ensam om att känna hatkärlek mot din mamma.
8 comments on this photo
Directlink:
http://dayviews.com/bambijess/189070308/