Saturday 21 March 2009 photo 13/13
![]() ![]() ![]() |
Tack för att du delar med dig!
————————————————
Det är jobbigt att hela tiden tänka på självmord.
Slitas mellan om man ska leva, eller inte leva.
Slitas mellan smärtsamma tankar och tanken på de som blir kvar…
Självmord… så otroligt definitivt.
Det kan inte göras om. Man kan inte ångra sig. Det är det som är så hemskt…
För döden är inte bara början på ingenting… det är också slutet på allt…
En sista punkt i ens eget liv…
Jag har länge tänkt på självmord. Jag har många självmordsförsök bakom mig. Men jag har inte lyckats. Jag är i livet, utan att leva.
Och det är så oändligt smärtsamt.
Jag känner att det bara finns en utväg -Självmord.
Hur är det att tänka på självmord dag ut och dag in?
Det är fruktansvärt!
Det är smärtsamt. För jag vet inte om det kommer att bli bättre….
Jag slits med många självmordstankar.
Och dras mellan ytterligheterna - livet eller döden.
Här och nu, eller evigheten?
Dagligen slits jag mellan dessa ytterligheter.
De finns där, alltid.
Och det att gå runt och tänka på självmord hela tiden, tar så fruktansvärt mycket på krafterna.
Ska jag hoppa framför nästa lastbil? Ska jag hoppa från bron? Ska jag ta en överdos igen? Ska jag hänga mig i skärpet? Ska jag prova att svälta mig ihjäl?
Frågorna håller på att ta livet av mig.
Det är så hemskt att inte veta… Inte veta om man klarar att bevara kontrollen.
Så hemskt att inte veta om man kommer att ge efter för tankarna.
Så hemskt att inte veta om tankarna och känslorna blir starkare än förnuftet…
Så hemskt att inte veta om det, någon gång, kommer att bli bättre…
Förnuftet håller mig i livet.
Vetskapen om att de som blir kvar får det så hemskt och smärtfullt.
Det lilla hoppet om att saker en gång kommer att förändra sig, till det bättre…
Men så är det tankarna och känslorna.
Tankarna om att de runt mig kommer att få det bättre utan mig.
Tankarna om att döden kan befria mig från all smärta.
Känslan om att döden kommer att rädda mig från allt det onda.
Förnuftet segrar oftast, men vad händer den dagen som det inte gör det? Jag har blivit “räddad” många gånger. Ambulanser, poliser, sjukhus - somatiska och psykiatriska, läkare, psykologer och psykiatriker, familj och vänner…
Likväl klarar jag inte att vara tacksam för att bli “räddad”, för jag vill ju bara dö?
Eller vill jag egentligen leva?
Jag vet inte…
Jag tror att jag egentligen vill leva, men jag får inte till det.
Så jag vill dö, men får inte till det.
Självmordstankarna gör så ont! Så fruktansvärda. Och kan avslutas!
Jag känner att jag står bunden till ett berg, fastkedjad i ben och armar, och så ska jag bestiga berget. Hur ska jag orka? Det finns ju inte något hopp om att jag ska klara det. Så det är lättare att ge upp.
Jag känner att jag har vandrat så länge på väg mot döden.
Självmordstankarna har blivit en stor del av mitt liv. Och de är alltid med mig.
De har blivit en del av mig - och det är så svårt att bli av med dem… för de gör att jag orkar kämpa vidare.
Bara tanken på att det finns en utväg, som jag, när som helst, kan använda mig av… den tanken gör att jag klarar att stå ut, att jag klarar att fortsätta att kämpa.
Jag har märkt att det inte är farligt att prata om mina självmordstankar.
Första gången som jag pratade om dem var det skrämmande, farligt…
Men nu, nu har jag förstått att det är viktigt att säga ifrån när jag känner att jag börjar mista kontrollen.
Då kan jag få hjälp. Hjälp att hållas kvar i livet.
För när jag väl hoppar finns det inte längre någon hjälp… då är det över… och så många, många personer kommer att bli berörda.
Efterverkningarna är så stora!
Jag försöker att hålla ut, försöker att kämpa. Med mina självmordstankar.
Jag har kämpat i många, många år.
Min tröst är att det än gång kommer att bli bättre.
Jag kan inte ge efter, när det kommer att drabba så många, och det kommer att ta död på mitt sista hopp… och livet kommer att vara över… så ändligt, så otroligt definitivt…
Jag läste en dikt på internet som jag har fått mycket stöd i som jag vill dela med mig av:
Att vara stark
Att vara stark är inte
att aldrig falla
att alltid veta
att alltid kunna
Att vara stark är inte
att alltid orka skratta
att hoppa högst
eller vilja mest
Att vara stark är inte
att lyfta tyngst
att komma längst
eller att alltid lyckas
Att vara stark är
att se livet som det är
Att acceptera dess kraft
och ta del av den
Att falla till botten
slå sig hårt
och alltid komma igen
Att vara stark är
att våga hoppas
när ens tro är som svagast
Att vara stark är
att se ett ljus i mörkret
och alltid kämpa
för att nå dit
————————————————
Slitas mellan om man ska leva, eller inte leva.
Slitas mellan smärtsamma tankar och tanken på de som blir kvar…
Självmord… så otroligt definitivt.
Det kan inte göras om. Man kan inte ångra sig. Det är det som är så hemskt…
För döden är inte bara början på ingenting… det är också slutet på allt…
En sista punkt i ens eget liv…
Och det är så oändligt smärtsamt.
Jag känner att det bara finns en utväg -Självmord.
Hur är det att tänka på självmord dag ut och dag in?
Det är smärtsamt. För jag vet inte om det kommer att bli bättre….
Jag slits med många självmordstankar.
Och dras mellan ytterligheterna - livet eller döden.
Här och nu, eller evigheten?
De finns där, alltid.
Och det att gå runt och tänka på självmord hela tiden, tar så fruktansvärt mycket på krafterna.
Ska jag hoppa framför nästa lastbil? Ska jag hoppa från bron? Ska jag ta en överdos igen? Ska jag hänga mig i skärpet? Ska jag prova att svälta mig ihjäl?
Frågorna håller på att ta livet av mig.
Så hemskt att inte veta om man kommer att ge efter för tankarna.
Så hemskt att inte veta om tankarna och känslorna blir starkare än förnuftet…
Så hemskt att inte veta om det, någon gång, kommer att bli bättre…
Vetskapen om att de som blir kvar får det så hemskt och smärtfullt.
Det lilla hoppet om att saker en gång kommer att förändra sig, till det bättre…
Tankarna om att de runt mig kommer att få det bättre utan mig.
Tankarna om att döden kan befria mig från all smärta.
Känslan om att döden kommer att rädda mig från allt det onda.
Likväl klarar jag inte att vara tacksam för att bli “räddad”, för jag vill ju bara dö?
Eller vill jag egentligen leva?
Jag vet inte…
Så jag vill dö, men får inte till det.
Självmordstankarna har blivit en stor del av mitt liv. Och de är alltid med mig.
De har blivit en del av mig - och det är så svårt att bli av med dem… för de gör att jag orkar kämpa vidare.
Bara tanken på att det finns en utväg, som jag, när som helst, kan använda mig av… den tanken gör att jag klarar att stå ut, att jag klarar att fortsätta att kämpa.
Första gången som jag pratade om dem var det skrämmande, farligt…
Men nu, nu har jag förstått att det är viktigt att säga ifrån när jag känner att jag börjar mista kontrollen.
Då kan jag få hjälp. Hjälp att hållas kvar i livet.
För när jag väl hoppar finns det inte längre någon hjälp… då är det över… och så många, många personer kommer att bli berörda.
Efterverkningarna är så stora!
Jag har kämpat i många, många år.
Min tröst är att det än gång kommer att bli bättre.
Jag kan inte ge efter, när det kommer att drabba så många, och det kommer att ta död på mitt sista hopp… och livet kommer att vara över… så ändligt, så otroligt definitivt…
att aldrig falla
att alltid veta
att alltid kunna
att alltid orka skratta
att hoppa högst
eller vilja mest
att lyfta tyngst
att komma längst
eller att alltid lyckas
att se livet som det är
Att acceptera dess kraft
och ta del av den
Att falla till botten
slå sig hårt
och alltid komma igen
att våga hoppas
när ens tro är som svagast
Att vara stark är
att se ett ljus i mörkret
och alltid kämpa
för att nå dit
du ska verkligen inte dö.
kommer du ihåg första gången vi träffades?
du umgicks med alicia,jag& linnea kom cyklande så började vi snacka sen satt du dig bakom mig och vi cykla sen umgicks vi hela kvällen & hade riiiiktigt jävla kul. träffades 3 ggr till tror jag. sen har vi nt träffats mer,jag saknar dig melinda andersson!:|
jag finns nu & kommer alltid att finnas.
det kan vara mörkt nu,men efter regn kommer alltid solen.
ellerhur?<3
älskar dig!<3
![](http://cdn08.dayviews.com/77/_u1/_u4/_u6/_u3/_u0/_u9/u1463096/1256667308_1.jpg)
Älskar diih sjukt mkt <3 Ja solen kommer alltid fram , <3 Saknar dih enromt så det fan inte är sant , <3 Kommer alltid finnas vid din sida nu och alltid <3 Älsakr diiiih <3
4 comments on this photo
Directlink:
http://dayviews.com/elsklliingen/345611845/