Sunday 14 April 2013 photo 1/1
![]() ![]() ![]() |
Tänkte skriva en självbiografi här :)
Hoppas ni gillar den..
När hoppet tog slut<o:p></o:p>
Förord<o:p></o:p>
När man ligger påbotten av sorg, då vågar man inte ställa sig upp. Man ligger där helt hjälplös.Det är ingen där, inte någon hand som kan hjälpa. Ställer man sig upp riskerarman att ramla igen och slå i ännu hårdare. Jag ställde mig upp flera gånger. Jagslog hårdare och hårdare i bottens hårda skal. Men idag står jag upp. Jag ärlycklig, och jag är högt upp. Jag är inte på botten längre. Tack Veronica! Tackmamma och pappa! Tack Karin! Tack alla underbara människor som fick mig attkämpa. Jag älskar er av hela mitt hjärta.<o:p></o:p>
<o:p> </o:p>
Året är 2002. Jag har precis börjat på dagis/förskolanLingontuvan som den hette. Dagiset och förskolan låg i Ölme som är en liten byutanför centrala Kristinehamn. Mamma och pappa höll i mina händer och gicklugnt in genom dörren. <o:p></o:p>
-Hej, är det du som är Louise? frågade en lång vackerkvinna. Mamma och pappa kollade på mig och jag nickade blygt. <o:p></o:p>
-Jag heter Helene, sa hon och räckte fram handen och logvarmt. Jag tog hennes hand och blev varm. Hon skakade hand med mamma och pappaoch visade oss runt i den stora skolan. Förskolan och dagis låg på enavdelning, i den andra avdelningen gick dom stora barnen. Från ettan tillsexan. <o:p></o:p>
Vi bodde i ett stort tegelhus ungefär en halvkilometer ifrån skolan. Det fanns en genväg på ungefär hundra meter genomskogen fram till skolan. Jag älskade att vara i skogen, det vara alltid så tystoch det enda man hörde var kvistarna brytas när man gick.
När hoppet tog slut<o:p></o:p>
Förord<o:p></o:p>
När man ligger påbotten av sorg, då vågar man inte ställa sig upp. Man ligger där helt hjälplös.Det är ingen där, inte någon hand som kan hjälpa. Ställer man sig upp riskerarman att ramla igen och slå i ännu hårdare. Jag ställde mig upp flera gånger. Jagslog hårdare och hårdare i bottens hårda skal. Men idag står jag upp. Jag ärlycklig, och jag är högt upp. Jag är inte på botten längre. Tack Veronica! Tackmamma och pappa! Tack Karin! Tack alla underbara människor som fick mig attkämpa. Jag älskar er av hela mitt hjärta.<o:p></o:p>
<o:p> </o:p>
Året är 2002. Jag har precis börjat på dagis/förskolanLingontuvan som den hette. Dagiset och förskolan låg i Ölme som är en liten byutanför centrala Kristinehamn. Mamma och pappa höll i mina händer och gicklugnt in genom dörren. <o:p></o:p>
-Hej, är det du som är Louise? frågade en lång vackerkvinna. Mamma och pappa kollade på mig och jag nickade blygt. <o:p></o:p>
-Jag heter Helene, sa hon och räckte fram handen och logvarmt. Jag tog hennes hand och blev varm. Hon skakade hand med mamma och pappaoch visade oss runt i den stora skolan. Förskolan och dagis låg på enavdelning, i den andra avdelningen gick dom stora barnen. Från ettan tillsexan. <o:p></o:p>
Vi bodde i ett stort tegelhus ungefär en halvkilometer ifrån skolan. Det fanns en genväg på ungefär hundra meter genomskogen fram till skolan. Jag älskade att vara i skogen, det vara alltid så tystoch det enda man hörde var kvistarna brytas när man gick.Part of an album
Camera info
Comment the photo
3 comments on this photo
Directlink:
http://dayviews.com/gid3338453/513899382/