Wednesday 10 March 2010 photo 1/1
![]() ![]() ![]() |
Stöd dom som har blivit dåligt behandlat av sin pappa (väldigt dåligt). Det finns många ute i världen som inte vågar säga något. skäms. Tror att det är deras fel. Men så är det inte. En föräldrer ska inte behandla sina barn dåligt. Min pappa har behandlat mig på ett väldigt dåligt sätt. ett sätt som en tjej verkligen inte vill att en pappa ska göra. Jag kände mig dum. Som att det va mitt fel. Att jag gjorde rätt som inte sa något till någon. Men sen började jag känna att det va jobbigt att vara hos han. Ville inte åka dit. Så min mamma frågade mig.. Och jag svarar att det inte är något. Men sen så har mamma pratat med en annan som också blivit utsatt av min pappa och då frågar mig rakt ut om pappa har varit elak mot mig. Jag sa inget. Hon kolla mig i ögonen och fråga om han har gjort något elakt mot min kropp. Jag börja gråta. Hon förstod allt. Mamma ringer till polisen och frågar hur hon ska göra.
Dom sa att vi skulle komma in så dom fick prata med mig.
så någon dag efter så satt jag där. Med en kvinnlig polis.
Satt tyst.
Kunde inte säga något.
Den kvinnliga polisen tog fram papper och pennor så jag kunde rita lite.
till sist så berätta jag allt. Alla detaljer. ALLT.
Men jag sa aldrig vad jag kände. Jag bara grät.
Det sluta med att mamma berätta för mina bröder (som har samma pappa) att dom inte kommer få träffa pappa på ett tag. Men sen att dom får välja att få göra det men att dom får ha poliser med sig i början. Mamma berätta även för min låssaspappa som vart helt tokig. Jag är glad att jag inte var med och såg alla reaktioner. mina andra syskon (som har en annan pappa) vart även dom förbannade. Jag fick gå och prata med den där kvinnliga polisen varje tisdag i ca 3 månader. Eller hon försökte få mig att prata men jag hade jätte svårt att prata om mina känslor. Jag stängde in allt. Men för att få mig att slappna av så fick jag rita och spela spel och leka lekar med henne och även med nån annan polis också. När jag rita så ritade jag mina känslor.. och till sist så kunde jag säga vad jag kände.
Allt var jätte jobbigt men det var skönt att det kom ut. Att mamma å alla andra i min familj visste vad som hade hänt.
Min pappa fick besöksförbud i 10år. han fick inte komma närmare än 200m frivilligt.
Har fått veta att han leta efter mig runt vasaskolan, då när jag skulle ha gått där. men jag gick i Annaskolan. Men det visste inte han. Men polisen kunde inte göra något eftersom han inte var i närheten av mig.
Idag är det 11 år sen detta hände. Han har nu inge besöksförbud kvar. Det skrämmer mig. Vad jag vet så vet han inte hur jag ser ut. Jag har förändrats väldigt mycket.
men när jag ser han på stan, eller ser att han är på en affär så undviker jag att gå dit eller i närheten. Det sitter kvar. allt. Även om jag har pratat med olika psykologer så sitter det kvar. Tror att det kommer sitta kvar hela mitt liv. Men att det kanske kommer bli lite lättare när han har gått bort. dött. Det är det jag väntar på. Det kanske är elakt sagt men jag känner verkligen så. Känner redan nu att en stor sten skulle släppa ifrån mitt hjärta då.
Jag ska ta kontakt med polisen igen. Får se hur jag ska göra. Känner mig lite tryggare om det är besöksförbud. Men vi får se hur det blir.
SÅ nu vet ni hur det kan vara för en tjej. Kan även hända för killar.
TACK min underbara Familj som har stöttat mig. och även vänner. vad skulle jag göra utan er!!??
Dom sa att vi skulle komma in så dom fick prata med mig.
så någon dag efter så satt jag där. Med en kvinnlig polis.
Satt tyst.
Kunde inte säga något.
Den kvinnliga polisen tog fram papper och pennor så jag kunde rita lite.
till sist så berätta jag allt. Alla detaljer. ALLT.
Men jag sa aldrig vad jag kände. Jag bara grät.
Det sluta med att mamma berätta för mina bröder (som har samma pappa) att dom inte kommer få träffa pappa på ett tag. Men sen att dom får välja att få göra det men att dom får ha poliser med sig i början. Mamma berätta även för min låssaspappa som vart helt tokig. Jag är glad att jag inte var med och såg alla reaktioner. mina andra syskon (som har en annan pappa) vart även dom förbannade. Jag fick gå och prata med den där kvinnliga polisen varje tisdag i ca 3 månader. Eller hon försökte få mig att prata men jag hade jätte svårt att prata om mina känslor. Jag stängde in allt. Men för att få mig att slappna av så fick jag rita och spela spel och leka lekar med henne och även med nån annan polis också. När jag rita så ritade jag mina känslor.. och till sist så kunde jag säga vad jag kände.
Allt var jätte jobbigt men det var skönt att det kom ut. Att mamma å alla andra i min familj visste vad som hade hänt.
Min pappa fick besöksförbud i 10år. han fick inte komma närmare än 200m frivilligt.
Har fått veta att han leta efter mig runt vasaskolan, då när jag skulle ha gått där. men jag gick i Annaskolan. Men det visste inte han. Men polisen kunde inte göra något eftersom han inte var i närheten av mig.
Idag är det 11 år sen detta hände. Han har nu inge besöksförbud kvar. Det skrämmer mig. Vad jag vet så vet han inte hur jag ser ut. Jag har förändrats väldigt mycket.
men när jag ser han på stan, eller ser att han är på en affär så undviker jag att gå dit eller i närheten. Det sitter kvar. allt. Även om jag har pratat med olika psykologer så sitter det kvar. Tror att det kommer sitta kvar hela mitt liv. Men att det kanske kommer bli lite lättare när han har gått bort. dött. Det är det jag väntar på. Det kanske är elakt sagt men jag känner verkligen så. Känner redan nu att en stor sten skulle släppa ifrån mitt hjärta då.
Jag ska ta kontakt med polisen igen. Får se hur jag ska göra. Känner mig lite tryggare om det är besöksförbud. Men vi får se hur det blir.
SÅ nu vet ni hur det kan vara för en tjej. Kan även hända för killar.
Comment the photo
![](http://cdn07.dayviews.com/cdn/img/default_avatar_M.png)
9 comments on this photo
Directlink:
http://dayviews.com/jomenviiisst/447085043/