Friday 20 November 2009 photo 1/1
![]() ![]() ![]() |
En till del, inte speciellt händelserik. Men det kommer, i promise ;) mahaha. written by me - emmy. så läs och kommentera och så kommer yasmin (eller jagxd) med nästa del någon gång :D (y)
Del 7
emmy
jag stirrade på Jasmine. Hon pratade med Tom. Och inte vilken jävla Tom som helst utan självaste Tom Kaulitz. Och inte bara det, sättet han såg på henne var... obekant. Jag hade aldrig sett någon se sådär på mig. Utom en gång, men det var för många år sedan. Och jag hade inte riktigt kommit över det. Jag fnös åt mig själv, kärlek var bara för idioter, det existerade inte. Kärlek var bara ett falskt påhitt av någon dumm männi...
"Oh my god." viskade jag.
Två par klarbruna ögon en bit bakom Tom betraktade mig diskret. De hade precis samma färg som han hade haft. Varför hade jag aldrig tidigare lagt märke til detta? Att tvillingarna Kaulitz hade samma jävla ögonfärg som han?! Då hade jag säkert aldrig börjat gilla bandet. Ögonparet såg bort från mig och skrev några utografer, men med jämna mellanrum återgick de till att betrakta mig. Mitt hjärta började bulta snabbare och snabbare medan mitt huvud skrek att jag skulle vända på klacken och återvända till hotellrummet. En inre kamp. Hur jävla länge hade jag inte drömt om att träffa dem och nu stod Jasmine och pratade med Tom, och Bill var påväg mot sin bror. Jag undrade vad han tänkte. Varför kände jag såhär? Det var inte normalt, och jag borde försöka ta mig samman istället för att gå min väg. Jag kunde inte undvika den här känslan för evigt. Speciellt inte när det gällde den man jag drömt om så länge. Men det var precis det, han var en dröm! Han var inte en verklighet som skulle dyka upp mitt framför näsan på mig, gång på gång. Han skulle stanna kvar i mina drömmar. Inte här, inte nu, inte alls!
"Ähm, Jasmine..." sa jag högt för att hon skulle höra.
Hon stod någon meter framför mig och fansen som fortfarande skrek, trots att jag knappt hörde dom längre, gjorde det svårare för henne att höra mig. Och att hon stod framför Tom gjorde inte hennes hörsel bättre heller.
"Va?" sa hon och vände sig, "Emmy hur mår du? Du ser ut att må illa..."
Jag nickade och svalde, "Jag tror att jag går tillbaks till hotellet."
"Haha, det var det roligaste jag hört på länge. Seriöst, Tom är asschysst! Bill är på väg hit, han ska bara skriva klart autograferna och..."
"Ja, just därför. Jag vill inte" mumlade jag.
Hon ryckte på axlarna, "Gå då."
Sedan vände hon sig om till Tom igen och fortsatte sin glada konversation. Jag slängde en blick på Tom, han såg ut att vara helt uppslukad av henne. Hans blick slet sig inte från henne. Jag suckade och sade hejdå, utan något svar och började gå.
Jag kom fram till hotellet och beslutade mig för att ta trapporna upp till rummet. Kände tårarna bränna bakom ögonlocken. Varför var jag en sådan idiot? Varför kunde jag inte bara gå vidare lika lätt som alla andra? Varför var jag så svag? Det hade gått fyra år och jag var fortfarande såhär, det var inte roligt! Allt hade varit mycket lättare om jag haft någon att skylla på. Någon annan än mig själv. Nu klandrade jag bara mig själv och ångesten högg mig i nacken var och varannan stund. Jag hade inte sett hans vackra, bruna ögon på fyra år. Tack vare mig hade han bytt skola.
"Du äcklar mig." var det sista han sagt till mig.
Jag hade krossat hans hjärta och samtidigt mitt eget. Men mitt eget hjärta kunde vara krossat bäst det ville, men det faktum att jag krossat hans hjärta. Det var den ångesten som fyllde hela mig, så fort jag blev påmind. Och nu råkade det vara så att Bill Kaulitz hade precis samma ögonfärg som honom. Och han hade de vackraste ögonen i hela världen. Därför hade också Bill det. Jag stönade högt och förbannade mig själv.
"Get over it!" fräste jag åt mig själv och klampade in i rummet.
För arg och besviken på mig själv för att orka göra något annat än att slänga mig i sängen och gråta. Snälla gud, gör kommande dagar till bättre dagar än denna.
Del 7
emmy
jag stirrade på Jasmine. Hon pratade med Tom. Och inte vilken jävla Tom som helst utan självaste Tom Kaulitz. Och inte bara det, sättet han såg på henne var... obekant. Jag hade aldrig sett någon se sådär på mig. Utom en gång, men det var för många år sedan. Och jag hade inte riktigt kommit över det. Jag fnös åt mig själv, kärlek var bara för idioter, det existerade inte. Kärlek var bara ett falskt påhitt av någon dumm männi...
Två par klarbruna ögon en bit bakom Tom betraktade mig diskret. De hade precis samma färg som han hade haft. Varför hade jag aldrig tidigare lagt märke til detta? Att tvillingarna Kaulitz hade samma jävla ögonfärg som han?! Då hade jag säkert aldrig börjat gilla bandet. Ögonparet såg bort från mig och skrev några utografer, men med jämna mellanrum återgick de till att betrakta mig. Mitt hjärta började bulta snabbare och snabbare medan mitt huvud skrek att jag skulle vända på klacken och återvända till hotellrummet. En inre kamp. Hur jävla länge hade jag inte drömt om att träffa dem och nu stod Jasmine och pratade med Tom, och Bill var påväg mot sin bror. Jag undrade vad han tänkte. Varför kände jag såhär? Det var inte normalt, och jag borde försöka ta mig samman istället för att gå min väg. Jag kunde inte undvika den här känslan för evigt. Speciellt inte när det gällde den man jag drömt om så länge. Men det var precis det, han var en dröm! Han var inte en verklighet som skulle dyka upp mitt framför näsan på mig, gång på gång. Han skulle stanna kvar i mina drömmar. Inte här, inte nu, inte alls!
"Ähm, Jasmine..." sa jag högt för att hon skulle höra.
Hon stod någon meter framför mig och fansen som fortfarande skrek, trots att jag knappt hörde dom längre, gjorde det svårare för henne att höra mig. Och att hon stod framför Tom gjorde inte hennes hörsel bättre heller.
"Va?" sa hon och vände sig, "Emmy hur mår du? Du ser ut att må illa..."
Jag nickade och svalde, "Jag tror att jag går tillbaks till hotellet."
"Haha, det var det roligaste jag hört på länge. Seriöst, Tom är asschysst! Bill är på väg hit, han ska bara skriva klart autograferna och..."
"Ja, just därför. Jag vill inte" mumlade jag.
Hon ryckte på axlarna, "Gå då."
Sedan vände hon sig om till Tom igen och fortsatte sin glada konversation. Jag slängde en blick på Tom, han såg ut att vara helt uppslukad av henne. Hans blick slet sig inte från henne. Jag suckade och sade hejdå, utan något svar och började gå.
Jag kom fram till hotellet och beslutade mig för att ta trapporna upp till rummet. Kände tårarna bränna bakom ögonlocken. Varför var jag en sådan idiot? Varför kunde jag inte bara gå vidare lika lätt som alla andra? Varför var jag så svag? Det hade gått fyra år och jag var fortfarande såhär, det var inte roligt! Allt hade varit mycket lättare om jag haft någon att skylla på. Någon annan än mig själv. Nu klandrade jag bara mig själv och ångesten högg mig i nacken var och varannan stund. Jag hade inte sett hans vackra, bruna ögon på fyra år. Tack vare mig hade han bytt skola.
Comment the photo
![](http://cdn08.dayviews.com/85/_u2/_u5/_u6/_u5/_u2/_u7/u2565274/1272897639_1.jpg)
![](http://cdn07.dayviews.com/cdn/img/default_avatar_M.png)
![](http://cdn07.dayviews.com/cdn/img/default_avatar_M.png)
![](http://cdn07.dayviews.com/cdn/img/default_avatar_M.png)
18 comments on this photo
Directlink:
http://dayviews.com/lovemetopieces/425408632/