Thursday 18 December 2008 photo 1/3
![]() ![]() |
bara mörker men plötsligt en smäll
en till och allt man kan se är damet
från en krosad vägg
och det lucktar död , lik och sorg
nån skriker i fjäran eller är det brevid mej
eller är det jag
jag vet inte för jag ser minna vänner ligga döda vid mina
föter, det sira in ett vagt ljus och jag ser att jag är dränkt iblod.
en ny röst skriker, den roppar namn, men jag kan inte säga nåt bara
setta mej ner och dra knäna nära bröstet,
och önska att aldrig deta krig hade börjat.
ljuset, försviner och jag skiker
jag tror det var jag ialla fall.
en man eller pojke lyfter upp mej
jag slår vilt om kring mej
men minna ben är för svaga för att kuna sparkas och
ja tror att det var skönt att få bli sed, hittat
sen gripper en stark räddsla om mej
och jag inser att jag kan ha blivit hittat av våra
dom som skulle döda mej så fårt dom fick se mej
eller väre, men mannen tallar med en brytnig jag aldrig hört
och jag andas ut. om det är fienden så kommer dom bara kanse dödar mej.
det kanse låter dumt nu men då var det den bästa av tankar.
jag undrar kort om jag kan prata, men min röst sviker mej.
min kropp var så tröt att jag inte kunde lyfta ett finger jag hängde där som en trasdocka. men jag tittatde på mannen och såg at han var soldat. jag greps åter av panik. han la mej på en brädda antagligen en bår. minna ögon sökte efter hopp
och han log och sa på sitt främande språk ingen fara allt ska bli bra...
jag tittatde på han och jag vart lugn för han ord lätt hopp fulla.
jag vacknade upp ett par dar senare och då sat han där. han var en soldat i min older
en pojke, knapast en man. jag sa med min skrovliga röst hej.
han log och reste på sej och tog min hand och sa på sit främande språk du klara dej.
ett par dar senare så fick jag gå från sjukhuset. och han stog vid min sida och ville att jag skulle gå med honom, så jag gick på benen, jag haltade lät, och luckten från havet slog imot mej jag undra för en sekund var jag va, och han sa på mtt språk hej.
jag tittatde på han och jag börja skratta, ett skrat ja inte skrattat på år.
han såg förvånad ut. och jag sa mellan mina skrat ataker att jag var så lycklig.
han undra varför och jag sa för jag lever och att jag inte behöver vara ensam nu...
han tog fram en bok oh blädrade fram till ett märke, och sa vill du resa med mej till mitt land??? jag nickade och villade mot en mur och såg över havet och en vind som luktade av havet och salt. jag tog ett par juppa andetag och vände mej om och sa ja....
mican xD
en till och allt man kan se är damet
från en krosad vägg
och det lucktar död , lik och sorg
nån skriker i fjäran eller är det brevid mej
eller är det jag
jag vet inte för jag ser minna vänner ligga döda vid mina
föter, det sira in ett vagt ljus och jag ser att jag är dränkt iblod.
en ny röst skriker, den roppar namn, men jag kan inte säga nåt bara
setta mej ner och dra knäna nära bröstet,
och önska att aldrig deta krig hade börjat.
ljuset, försviner och jag skiker
jag tror det var jag ialla fall.
en man eller pojke lyfter upp mej
jag slår vilt om kring mej
men minna ben är för svaga för att kuna sparkas och
ja tror att det var skönt att få bli sed, hittat
sen gripper en stark räddsla om mej
och jag inser att jag kan ha blivit hittat av våra
dom som skulle döda mej så fårt dom fick se mej
eller väre, men mannen tallar med en brytnig jag aldrig hört
och jag andas ut. om det är fienden så kommer dom bara kanse dödar mej.
det kanse låter dumt nu men då var det den bästa av tankar.
jag undrar kort om jag kan prata, men min röst sviker mej.
min kropp var så tröt att jag inte kunde lyfta ett finger jag hängde där som en trasdocka. men jag tittatde på mannen och såg at han var soldat. jag greps åter av panik. han la mej på en brädda antagligen en bår. minna ögon sökte efter hopp
och han log och sa på sitt främande språk ingen fara allt ska bli bra...
jag tittatde på han och jag vart lugn för han ord lätt hopp fulla.
jag vacknade upp ett par dar senare och då sat han där. han var en soldat i min older
en pojke, knapast en man. jag sa med min skrovliga röst hej.
han log och reste på sej och tog min hand och sa på sit främande språk du klara dej.
ett par dar senare så fick jag gå från sjukhuset. och han stog vid min sida och ville att jag skulle gå med honom, så jag gick på benen, jag haltade lät, och luckten från havet slog imot mej jag undra för en sekund var jag va, och han sa på mtt språk hej.
jag tittatde på han och jag börja skratta, ett skrat ja inte skrattat på år.
han såg förvånad ut. och jag sa mellan mina skrat ataker att jag var så lycklig.
han undra varför och jag sa för jag lever och att jag inte behöver vara ensam nu...
han tog fram en bok oh blädrade fram till ett märke, och sa vill du resa med mej till mitt land??? jag nickade och villade mot en mur och såg över havet och en vind som luktade av havet och salt. jag tog ett par juppa andetag och vände mej om och sa ja....
mican xD