Thursday 3 January 2013 photo 2/6
![]() ![]() ![]() |
Varför jag kanske inte kan dansa mer:
För 8, 9 år sedan såg min morfar en annons i en tidning att man kunde
dansa i motionshuset, i en grupp som hette Funkykidz.
Jag har alltid varit intresserad av musik och har alltid dansat, dock aldrig på riktigt. Men då när jag var 5, 6 år så skulle jag börja. För första gången.
Jag tyckte det var grymt kul så jag fortsatte
hela terminen och nästa termin också.
Då hade jag gått ett helt år. Och jag ville bara dansa mer, mer och mer.
Det kostade väldigt mycket, det gör det fortfarande.
Överdrivet mycket för 10 träningar. En gång i veckan.
Men jag älskade det så mycket och gör än idag så min mamma lät mig fortsätta, men som ni kanske vet så har vi det ganska dåligt ställt med ekonimin. Så det var lite fram och tillbaka om min släkt verkligen skulle låta mig fortsätta, och jag vet inte hur många miljontals tårar som furit ur mig när min mamma sagt orden: ''Du får sluta i dans nu'' Jag har bara gått in på mitt rum och gråtit, flera timmar rent ut sagt. Sedan somnat dränkt i mina egna tårar. Det är inte likt mig, speciellt inte att skriva det såhär öppet. Men så var det, jag var helt förstörd. Men jag fick fortsätta. Allt blev bra. Men vårterminen 2009 tror jag att det var så stod det NEJ överallt. Nej från mina släktingar, nej från min mamma, nej från alla. Jag fick helt enkelt inte fortsätta dansa. Det hjälpte inte hur mycket jag grät och gick ner i något sorts deppande. En dag när vi åkte bil någonstans, till min moster tror jag. Så kom en låt på radion som handlade om att aldrig ge upp, aldrig någonsin. För ger man upp så går alla ens drömmar i kras. Och det var från låten jag fick min energi att åter igen försöka, verkligen försöka att fortsätta i dansen. Jag vågade inte prata med min mamma för hon blev så arg. Det var då jag kom ihåg samtalet jag hade med min morfar. Han hade gått bort för något år sen då, och det var han som verkligen fick mig att kämpa vidare. Han förstod mig alltid och ville ge mig alla hans pengar han hade för att jag skulle få dansa. Han satsade pengar, spelade lottot och sånt för att ge mig pengar. Men tyvärr gick han bort precis när jag verkligen tog dansen på allvar, han sa alltid att jag skulle synas. Jag hade inte haft en lätt barndom i skolan tills Shnyar kom och stod upp för mig. Hon var den enda som vågade stå emot och hjälpte mig. Min morfar visste om detta, han var den enda. Och han sa alltid till mig att jag skulle synas, jag skulle bli känd på riktigt. Alla skulle se mig, alla skulle gilla mig. Ingen skulle vara där och klandra mig för att jag står på fel plats, ingen skulle slå mig för att jag hade fel kläder på mig, ingenting sånt. Och exakt efter att han gick bort så sa jag det, det var först då jag skrek ut till hela min släkt att jag skulle bli känd. Jag ska bli det, jag ska bli känd, det bara är så.
Och en dag kom även Gentiana hem till mig och hon hjälpte mig att prata
med min mamma om att jag ville gå kvar i dansen. Och tillslut fick jag.
Det är så mycket kärlek jag ger till dansen, jag har kommit helt gråtfärdig till dansen för att det varit problem hemma eller i skolan. Men sedan har det alltid löst sig och känts så mycket bättre när vi börjat dansa. Och häromdan, förstod jag att jag kanske inte alls kan bli känd. Jag kanske inte alls kan fortsätta dansa eller något sånt. För jag klarar det inte.
Det har hänt något med min höft, varje steg jag tar gör det ont.
Jag kan sträcka ut vänsterbenet rakt ut i luften och vara helt spikrak i ryggen,
det man behöver för att kunna dansa.
Men när jag ska ta upp högerbenet...
För det första kan jag inte ta det 90 grader ut.
För det andra kan jag inte vara helt rak.
Och för det tredje sträcker det och gör ont i mig.
Det gör ont i mina armar när jag värmer upp.
Det gör ont i mina ben när jag hoppar och dansar.
Men ondast gör det nog i hjärtat.
Att veta att det jag älskar mest kanske är helt förlorat..
Det knakar i mig hela tiden, om jag böjer armen upp så gör det ont.
Om jag sträcker ut armarna gör det jätteont i armväcken.
Mina fötter gör ont och mitt knä har det hänt något med.
Anstränger jag det så låser det sig.
Just nu vill jag en sak, en enda sak.
Jag vill att Frida kommer, nej att vi är i danssalen.
Och att hon gör alla stretchningar hon kan, att hon hjälper mig att sträcka ut,
att hon hjälper mig att töja ut hela min kropp.. Det enda jag vill veta är om..
Om jag kan fortsätta i dans eller inte.
Jag är rädd för att när jag dansat hemma.. För jag har inte alltid stretchat och jag
är livrädd för att det är därför det knakar i mig och sånt.
För att jag skitit i det och bara dansat i två timmar istället.
Jag vill två saker. Att vi börjar träna och att hon hjälper mig och att jag får veta
om jag kan fortsätta. Kan jag inte fortsätta kan jag fan bara lägga mig och dö.
Jag orkar inte mer, det värker i hela mig och nu är det första gången mina
tårar rinner ner för mina kinder 2013..
Annons