Saturday 12 January 2013 photo 2/2
![]() ![]() ![]() |
Vet ni att jag inte alltid har ett stort léende på läpparna?
Vet ni att jag inte alltid är lika glad som jag värkar?
Vet ni att jag inte alltid är lika galen och tycker allt är en fest?
Vet ni att jag gråter? Att jag har så enormt starka känslor?
Vet ni att bilder som håller på att raderas tömmer mig på tårar?
Vet ni att jag hatar mitt liv? Vet ni att jag har otur i exakt allt jag gör?
Vet ni att jag haft en svår uppväxt? Att jag blivit retad?
Vet ni att jag alltid tänker på hur dåligt jag egentligen har det?
Vet ni att jag alltid sörjer lite lite varje dag?
Vet ni att jag mår dåligt ganska ofta?
Förmodligen inte.
För ni får alltid bemöta mig som en glad sprallig tjej.
En tjej med mycket energi och som älskar allt förutom orättvisa och Henke.
Ibland, och just nu är allt tvärt om.
Ofta vill jag bara sjunka genom jorden, leva i ett helt annat liv.
Försvinna från denna planet, aldrig mera vakna.
Men så kommer jag att tänka på allt jag älskar.
Vännerna, familjen, mina intressen, och allt runt omkring mig.
Så jag fortsätter kämpa, och det är därifrån all min energi
och alla mina skratt kommer ifrån.
Men just nu, idag, just denna kväll så är allt skit.
Det är bilder på personer som självmant kommer raderas
från min mobil och vet ni exakt hur ledsen jag är?
Nej, inte ens jag själv fattar det.
Jag vet inte ens vad jag vill göra.
Jag vill inte röra mig, inte synas, inte höras, bara försvinna.
Inte på grund av att dem just bara raderas utan att allt försvinner.
Alla minnen, exakt allt.
Det är inte bara bilder, det är inte bara filmer.
Det är mitt liv. Och just nu rasar det samman.
Det är filmer och bilder på Camelia, i skolan och på vänner och folk
som ingen någonsin har sett, bara jag.
Bråket, alla bevismatterial kommer att raderas.
Alltså faller hela mitt liv just nu. Allt bara faller.
Mitt hopp, min glädje, mina tårar, mitt liv. Exakt allt.
Kvar finns bara jag, men jag är annorlunda nu.
Jag är inte den spralliga hyperglada tjejen ni känner,
utan en tjej som ler men gråter inombords.
En tjej som skrattar men känner yxor som hugger mot hela min kropp.
Det är jag, fast det känns som jag är i en död kropp.
Som om jag vill komma ut, och jag behöver bara en liten kick för det.
Jag behöver ett täcken, något som kommer från hjärtat från nån annan.
Jag behöver någon snäll hälsning från kanske den jag gillar?
Eller bara en bekräftelse på något bra om mig och Camelia?
Får jag en sån kick kommer jag lysa starkare än solen,
vara gladare och roligare än jag någonsin varit förut.
Jag behöver bara det lilla.
Vet ni att när jag klagar, då mår jag bra.
När jag klagar om att jag vill hoppa på Emaus,
eller att ett ämne i skolan suger, då mår jag bra. För då bryr jag mig.
Men när jag inte bryr mig om vad vi gör, inte bryr mig om vad vi har i skolan,
då mår jag skit. För då bryr jag mig inte om världen, utan jag är inne i min deppvärld.
Så när ni hör mig klaga, tveka inte. Då vet ni. Jag mår bra.
För just nu...Orkar jag inte leva, orkar inte ett skit.
Finns inget hopp kvar, finns ingenting.
Annons
Camera info
Camera iPhone 4
Focal length 4 mm
Aperture f/2.8
Shutter 1/15 s
ISO 1000
Comment the photo
Filippa Norlén
Sat 12 Jan 2013 21:25
Jag skiter i om du är sur på mig nu. Vill bara att du ska veta något som vill ut ur mig. Som finns innom mig...
10 Juli 1998 föddes en liten tjej vid namn Moa Gustafsson. Jag har ingen som helst aning om hur hennes liv varit och vad hon gått igenom förrens flera år senare. 2010 började vi i samma klass och du hette nu Moah. Om jag inte minns fel gick du rätt ensam första dagen i ny klass och ny skola. På ''min'' skola. För mig var du den tjejen som gått i Svane som vi i IFK aldrig var överens med. Du var inte mycket i min värd, jag brydde mig inte direkt om dig dom första dagarna. Tänk vad fel jag bedömmde dig. Ny tjej på ny skola och jag sket i henne bara för att hon gått i Svane, nu idag tycker jag det är hur sjukt som helst. Men den där första dagen när vi satt, du lite snett bakom mig och gjorde namnskyltar till våra bänkar. Så sneglade jag på dig i smyg, jag kommer ihåg det lika tydligt som när det hände. Du skrev ditt namn färgglatt och med en sol runt O:et. Jag tyckte det var jättefint och ville kunna göra likadant. Det var första gången jag blev avundsjuk på dig. Men inte vågade jag öppna käften och kläcka ur mig 3 ord som ''fint du målar''. För du var ju fortfarande tjejen från Svane.
Några veckor gick och klassföräldrarna ordnade en övernattning för klassen i Krokestugan. Det var här allt började. Det började klarna för mig, ett ljus började tändas och ledde mig ifrån min blindhet. Det började gå upp för mig att du var en snäll och rolig tjej, med go humor. Senare på kvällen när vi lekte en lek där man skulle gå två och två genom mörkret en liten runda medans resten av klassen skrämde oss, ja ungefär som en spökrunda. Jag kommer inte ihåg hur det gick till men plötsligt gick vi där armkrok genom mörkret och försökte ta oss fram. Efter det var vi med varandra ända tills vi åkte där ifrån. Jag tror det va i denna vevan som du började på Emaus också. Där var vi mycket med varandra. Året rullade på och det började närma sig skolavsutning och en sista klassresa till Bjursjöstugan innan vi skulle gå skilda vägar. Några till Äsperöd bland annat du, några till Väster bland annat jag och så var det väl Nordgården också. I Bjursjöstugan var vi såklart med varandra hela tiden, kommer du inte ihåg när du gled förbi mig och Stella när du skulla stanna bredvid oss? Hur vi garvade åt det?
Vi fick ett långt härligt sommarlov tillsammans och med massa andra kompisar på Emaus. Men även det tar ju slut och vi skulle börja på olika skolor. I varsin ände av stan. Skulle det ta slut här? Skulle vi bara kunna ses på loven på Emaus? Eller skulle vi kunna vara där samma dagar på vardagarna? Vi hade tur för så blev det vi var där tillsammans på onsdagar. Åren rullade på och vi kom närmare och närmare varandra. Berättade saker som bara vi vet, gick på ridläger tillsammans och garvade åt allt och inget som vi garvar åt än idag, vi har sovit över, ridit tillsammans och allt det är otroliga minnen. Idag går vi i 8:an fortfarande på olika skolor men på något sätt har vi kontakt med varandra varje dag om det så är på sms, facebook eller att vi träffas.
Tänk om vi aldrig skulle åkt till Krokestugan? Tänk om vi ALDRIG skulle våga gå med varandra i armkrok? Skulle vi varit så här bra vänner idag då? Skulle vi ens vara vänner eller bara vara med varandra på emaus för där är vi med alla i vilket fall? Det kommer vi aldrig få reda på. Men jag är så glad att jag slutade se dig som en tjej i Svane och började se dig som den personen du egentligen är!
Du Moah, du är den personen som ALLTID verkligen ALLTID får mig att le. Du är den personen jag har garvat mest med i hela mitt liv. Jag älskar dig för den du är och du är tryggt att veta att du alltid får mig glad och alltid står upp för mig.
ALLA är vi nere ibland, det är bara så för att alla är eller har varit tonåringar. Jag tror att det är den jobbigaste tiden i vårat liv. Men vi klarar det på ett eller annat sätt. Men ÄNDÅ förkänar inte en så underbar människa som du så mycket otur och så dåliga känslor som du har. Du förtjänar att ha det bättre. Jag önskar att jag kunde göra något, att hjälpa dig på något sätt. Men det ända jag kan göra är att finnas här för dig att prata och kanske göra det lite lättare för dig. Men det är fortfarande du som måste bära på dom oläkta såren, såren som ser läkta ut men förblir oläkta. Jag hoppas att jag kan hjälpa dig på något sätt isåfall skriv ett pm eller ring eller smsa mig 0736509906.
Du får mig alltid att le och komma på bättre tankar när jag mår dåligt jag hoppas jag kan göra likadant för det förtjänar du!
Det finns så mycket mer som jag vill säga men jag vet inte hur. Det förblir osagt men någon får du veta jag hoppas att jag kan lova det. Jag älskar dig finaste vännen <3
10 Juli 1998 föddes en liten tjej vid namn Moa Gustafsson. Jag har ingen som helst aning om hur hennes liv varit och vad hon gått igenom förrens flera år senare. 2010 började vi i samma klass och du hette nu Moah. Om jag inte minns fel gick du rätt ensam första dagen i ny klass och ny skola. På ''min'' skola. För mig var du den tjejen som gått i Svane som vi i IFK aldrig var överens med. Du var inte mycket i min värd, jag brydde mig inte direkt om dig dom första dagarna. Tänk vad fel jag bedömmde dig. Ny tjej på ny skola och jag sket i henne bara för att hon gått i Svane, nu idag tycker jag det är hur sjukt som helst. Men den där första dagen när vi satt, du lite snett bakom mig och gjorde namnskyltar till våra bänkar. Så sneglade jag på dig i smyg, jag kommer ihåg det lika tydligt som när det hände. Du skrev ditt namn färgglatt och med en sol runt O:et. Jag tyckte det var jättefint och ville kunna göra likadant. Det var första gången jag blev avundsjuk på dig. Men inte vågade jag öppna käften och kläcka ur mig 3 ord som ''fint du målar''. För du var ju fortfarande tjejen från Svane.
Några veckor gick och klassföräldrarna ordnade en övernattning för klassen i Krokestugan. Det var här allt började. Det började klarna för mig, ett ljus började tändas och ledde mig ifrån min blindhet. Det började gå upp för mig att du var en snäll och rolig tjej, med go humor. Senare på kvällen när vi lekte en lek där man skulle gå två och två genom mörkret en liten runda medans resten av klassen skrämde oss, ja ungefär som en spökrunda. Jag kommer inte ihåg hur det gick till men plötsligt gick vi där armkrok genom mörkret och försökte ta oss fram. Efter det var vi med varandra ända tills vi åkte där ifrån. Jag tror det va i denna vevan som du började på Emaus också. Där var vi mycket med varandra. Året rullade på och det började närma sig skolavsutning och en sista klassresa till Bjursjöstugan innan vi skulle gå skilda vägar. Några till Äsperöd bland annat du, några till Väster bland annat jag och så var det väl Nordgården också. I Bjursjöstugan var vi såklart med varandra hela tiden, kommer du inte ihåg när du gled förbi mig och Stella när du skulla stanna bredvid oss? Hur vi garvade åt det?
Vi fick ett långt härligt sommarlov tillsammans och med massa andra kompisar på Emaus. Men även det tar ju slut och vi skulle börja på olika skolor. I varsin ände av stan. Skulle det ta slut här? Skulle vi bara kunna ses på loven på Emaus? Eller skulle vi kunna vara där samma dagar på vardagarna? Vi hade tur för så blev det vi var där tillsammans på onsdagar. Åren rullade på och vi kom närmare och närmare varandra. Berättade saker som bara vi vet, gick på ridläger tillsammans och garvade åt allt och inget som vi garvar åt än idag, vi har sovit över, ridit tillsammans och allt det är otroliga minnen. Idag går vi i 8:an fortfarande på olika skolor men på något sätt har vi kontakt med varandra varje dag om det så är på sms, facebook eller att vi träffas.
Tänk om vi aldrig skulle åkt till Krokestugan? Tänk om vi ALDRIG skulle våga gå med varandra i armkrok? Skulle vi varit så här bra vänner idag då? Skulle vi ens vara vänner eller bara vara med varandra på emaus för där är vi med alla i vilket fall? Det kommer vi aldrig få reda på. Men jag är så glad att jag slutade se dig som en tjej i Svane och började se dig som den personen du egentligen är!
Du Moah, du är den personen som ALLTID verkligen ALLTID får mig att le. Du är den personen jag har garvat mest med i hela mitt liv. Jag älskar dig för den du är och du är tryggt att veta att du alltid får mig glad och alltid står upp för mig.
ALLA är vi nere ibland, det är bara så för att alla är eller har varit tonåringar. Jag tror att det är den jobbigaste tiden i vårat liv. Men vi klarar det på ett eller annat sätt. Men ÄNDÅ förkänar inte en så underbar människa som du så mycket otur och så dåliga känslor som du har. Du förtjänar att ha det bättre. Jag önskar att jag kunde göra något, att hjälpa dig på något sätt. Men det ända jag kan göra är att finnas här för dig att prata och kanske göra det lite lättare för dig. Men det är fortfarande du som måste bära på dom oläkta såren, såren som ser läkta ut men förblir oläkta. Jag hoppas att jag kan hjälpa dig på något sätt isåfall skriv ett pm eller ring eller smsa mig 0736509906.
Du får mig alltid att le och komma på bättre tankar när jag mår dåligt jag hoppas jag kan göra likadant för det förtjänar du!
Det finns så mycket mer som jag vill säga men jag vet inte hur. Det förblir osagt men någon får du veta jag hoppas att jag kan lova det. Jag älskar dig finaste vännen <3
![](http://cdn08.dayviews.com/112/_u3/_u0/_u5/_u1/_u9/_u3/u3051937/1402004585_m_1.jpg)
♥Camelia♥
Sat 12 Jan 2013 22:09
Åh shit är helt mållös, tom på ord och allt!
Gjädjetårar är det som rinner ner för mina kinder, kunde knappt se texten.. Du är så fin, hela du!
Du får mig alltid att må bättre, och jag kan verkligen vara mig själv när jag är med dig. Du vet om saker om mig som jag själv knappt vet om känns det som.
Du är alltid där för mig, spelar ingen roll vad som hänt eller något sånt. Det är som att du alltid följer med mig, och det gör du ju. Inom mig. I min själ, i mitt hjärta, i hela mig.
Allt blir så mycket roligare och säkrare att ha dig med mig, att göra saker med dig. Du är verkligen någon jag vill dela allt med. Fick jag några miljoner skulle jag köpt oss varsin häst och försökt köpa Sam som sällskapshäst. Jag skulle kunna leva med dig, för dig för du är så underbar, snäll, rolig, söt, fin, speciell, unik, bäst, och ja.. helt perfekt!
Jag vågar nästan inte tänka på vad som hänt om vi inte blivit kvar där, just vi två på Krokestugan. Så just vi två gick där tillsammans genom mörkret och hade bara varandra att följa. Kanske var det ödet? Ödet att du inte istället gick till Julia, Stella och dem. Kanske finns det ändå någon sorts Gud som hänger med. Inte vet jag, men jag är evigt tacksam för att det blev vi. För att du står ut med mig när jag får sånna utbrott som på ridlägret. Och sånna garvattacker jag fått med dig är nästan omöjliga att få!
Jag trodde inte man kunde skratta så mycket och så länge förrän jag satt där i Storstugan och åt våran egna tårta på ridlägret bredvid dig. I... var det min tröja? ^^ Nåt hade jag på mig iaf, och det var underbart! Inte att ha på sig nåt, utan att sitta där bredvid dig och bara känna hur sixpacken nästan hoppade ur magen.
Jag vet fortfarande inte hur jag ska svara, utan bara skriver det som kommer från hjärtat. Det går inte att beskriva hur unik du är. Hur fantastiskt det är att vara vän med dig, inte bara vän utan bästa vän, syster, kartong, andra halva, själsfrände vad nu det är.. Vi är iaf tajta och så mycket som vi känner varann och så mycket vi delar med varann så borde vi och måste hänga ihop livet ut.
På min dödsbädd ska jag för sista gången le mot dig, för jag är så tacksam för att jag har dig.
Du får mig alltid att le, bara jag såg ditt namn på kommentarsgrejen så smög det sig fram en liten liten stråle in i mitt hjärta, en liten stråle som lös starkt och klart. När jag sedan läste texten satt jag och storlog och tårar rann ner för mina kinder, glädjetårar som jag skrev förut.
När vi chattar med varann och du bara skriver ett enkelt ord, ett litet enkelt ord som: ''Pedy'' så började jag asgarva.
För det påminner mig inte om uttalet. Inte bara.
Det påminner mig om att du fortfarande kommer ihåg det, drar upp det och skrattar åt det, det påminner mig om hur vi garvar bara vi ser hon dära, och vilken glädje ett ord kan spridas. Jag ser framför mig hur hon säger det, hur vi garvar och hur vi härmar henne.
Det första ordet som kom fram i mitt huvud när jag skulle svara var: ''Woouuww..'' nästa ord eller mening så hörde jag din röst, exakt din röst när du säger: ''Sluta säga.. WOUW''
Och jag började direkt le.
Jag älskar dig verkligen. Din text gjorde mig rörd, tror aldrig någon har skrivigt en sån infinitiv text till mig.
(Använder ord jag inte har en aning om vad dem betyder)
Nej men en text som verkligen gick in rätt in i mitt hjärta, och som jag vet att du menar, det är ingen text där det bara står: ''Jag älskar dig'' och några tusen hjärtan.
Det behövs inte tusen hjärtan här, för jag kan ändå inte förklara hur mycket jag älskar dig, hur mycket du betyder för mig. För gulligt att du tyckte jag målade fint när jag gjorde en sol. Att du ens kommer ihåg hur den såg ut, det gör inte jag, och det är sånt som gör sig så speciell. Du minns sånna saker och det får mig att bli så lycklig. Att någon verkligen minns saker.
Fast det med bilden på ridlägret som du sen skickade till mig där tror jag du mindes lite för mycket för vi snackade väl aldrig om den bilden? haha :')
Och varför skulle jag vara sur på dig? :o
Det går inte, eller jo det går.. :D Men det är det som får mig att sedan när jag är glad igen att älska dig ännu mer och verkligen förstå att hur sur jag än är på dig så finns ändå alltid kärleken kvar och vårat band klipps inte av för att vi är sura på varandra. För det är starkt, det är äkta. Och äkta vänskap varar för alltid, vare sig man vill eller inte. Och man förstår ändå längst inne att vi nästan är gjorda för varandra, för vi har alltid varann att gå tillbaka till när det blir svårt här i livet.
Det känns som att det är något speciell mellan oss. Något som inte går att beskriva.
När jag halkade i gräset, åh Gud vad kul det var!
Men sa jag inte: ''Whoouw'' då? Har för mig det lite.
Då visste vi inte att det ordet kunde på senare år få oss att garva så vi ramlar ner på golvet.
Tack för att du finns älskade Filippa Norlén
världens bästa bästa vän <3
Gjädjetårar är det som rinner ner för mina kinder, kunde knappt se texten.. Du är så fin, hela du!
Du får mig alltid att må bättre, och jag kan verkligen vara mig själv när jag är med dig. Du vet om saker om mig som jag själv knappt vet om känns det som.
Du är alltid där för mig, spelar ingen roll vad som hänt eller något sånt. Det är som att du alltid följer med mig, och det gör du ju. Inom mig. I min själ, i mitt hjärta, i hela mig.
Allt blir så mycket roligare och säkrare att ha dig med mig, att göra saker med dig. Du är verkligen någon jag vill dela allt med. Fick jag några miljoner skulle jag köpt oss varsin häst och försökt köpa Sam som sällskapshäst. Jag skulle kunna leva med dig, för dig för du är så underbar, snäll, rolig, söt, fin, speciell, unik, bäst, och ja.. helt perfekt!
Jag vågar nästan inte tänka på vad som hänt om vi inte blivit kvar där, just vi två på Krokestugan. Så just vi två gick där tillsammans genom mörkret och hade bara varandra att följa. Kanske var det ödet? Ödet att du inte istället gick till Julia, Stella och dem. Kanske finns det ändå någon sorts Gud som hänger med. Inte vet jag, men jag är evigt tacksam för att det blev vi. För att du står ut med mig när jag får sånna utbrott som på ridlägret. Och sånna garvattacker jag fått med dig är nästan omöjliga att få!
Jag trodde inte man kunde skratta så mycket och så länge förrän jag satt där i Storstugan och åt våran egna tårta på ridlägret bredvid dig. I... var det min tröja? ^^ Nåt hade jag på mig iaf, och det var underbart! Inte att ha på sig nåt, utan att sitta där bredvid dig och bara känna hur sixpacken nästan hoppade ur magen.
Jag vet fortfarande inte hur jag ska svara, utan bara skriver det som kommer från hjärtat. Det går inte att beskriva hur unik du är. Hur fantastiskt det är att vara vän med dig, inte bara vän utan bästa vän, syster, kartong, andra halva, själsfrände vad nu det är.. Vi är iaf tajta och så mycket som vi känner varann och så mycket vi delar med varann så borde vi och måste hänga ihop livet ut.
På min dödsbädd ska jag för sista gången le mot dig, för jag är så tacksam för att jag har dig.
Du får mig alltid att le, bara jag såg ditt namn på kommentarsgrejen så smög det sig fram en liten liten stråle in i mitt hjärta, en liten stråle som lös starkt och klart. När jag sedan läste texten satt jag och storlog och tårar rann ner för mina kinder, glädjetårar som jag skrev förut.
När vi chattar med varann och du bara skriver ett enkelt ord, ett litet enkelt ord som: ''Pedy'' så började jag asgarva.
För det påminner mig inte om uttalet. Inte bara.
Det påminner mig om att du fortfarande kommer ihåg det, drar upp det och skrattar åt det, det påminner mig om hur vi garvar bara vi ser hon dära, och vilken glädje ett ord kan spridas. Jag ser framför mig hur hon säger det, hur vi garvar och hur vi härmar henne.
Det första ordet som kom fram i mitt huvud när jag skulle svara var: ''Woouuww..'' nästa ord eller mening så hörde jag din röst, exakt din röst när du säger: ''Sluta säga.. WOUW''
Och jag började direkt le.
Jag älskar dig verkligen. Din text gjorde mig rörd, tror aldrig någon har skrivigt en sån infinitiv text till mig.
(Använder ord jag inte har en aning om vad dem betyder)
Nej men en text som verkligen gick in rätt in i mitt hjärta, och som jag vet att du menar, det är ingen text där det bara står: ''Jag älskar dig'' och några tusen hjärtan.
Det behövs inte tusen hjärtan här, för jag kan ändå inte förklara hur mycket jag älskar dig, hur mycket du betyder för mig. För gulligt att du tyckte jag målade fint när jag gjorde en sol. Att du ens kommer ihåg hur den såg ut, det gör inte jag, och det är sånt som gör sig så speciell. Du minns sånna saker och det får mig att bli så lycklig. Att någon verkligen minns saker.
Fast det med bilden på ridlägret som du sen skickade till mig där tror jag du mindes lite för mycket för vi snackade väl aldrig om den bilden? haha :')
Och varför skulle jag vara sur på dig? :o
Det går inte, eller jo det går.. :D Men det är det som får mig att sedan när jag är glad igen att älska dig ännu mer och verkligen förstå att hur sur jag än är på dig så finns ändå alltid kärleken kvar och vårat band klipps inte av för att vi är sura på varandra. För det är starkt, det är äkta. Och äkta vänskap varar för alltid, vare sig man vill eller inte. Och man förstår ändå längst inne att vi nästan är gjorda för varandra, för vi har alltid varann att gå tillbaka till när det blir svårt här i livet.
Det känns som att det är något speciell mellan oss. Något som inte går att beskriva.
När jag halkade i gräset, åh Gud vad kul det var!
Men sa jag inte: ''Whoouw'' då? Har för mig det lite.
Då visste vi inte att det ordet kunde på senare år få oss att garva så vi ramlar ner på golvet.
Tack för att du finns älskade Filippa Norlén
världens bästa bästa vän <3
![](http://cdn07.dayviews.com/110/_u2/_u2/_u6/_u9/_u6/_u8/u2269689/1375111871_m_1.jpg)
Filippa Norlén
Sat 12 Jan 2013 22:27
Det är nu jag vill skriva exakt så mycket du betyder för mig men det går inte. Jag hittar inte orden för jag kan inte tänka klart. Din text var så fin den gick rakt in i hjärtat och kommer stanna där föralltid. Skärmen blev suddig och jag rös medans mitt hjärta dunkade för dig. Jag älskar dig Moah på ett sätt som jag aldrig kommer kunna förklara hur mycket jag än försöker. Tack för att du finns och gör mitt liv bättre <3
![](http://cdn08.dayviews.com/112/_u3/_u0/_u5/_u1/_u9/_u3/u3051937/1402004585_m_1.jpg)
♥Camelia♥
Sun 13 Jan 2013 17:39
Aw, vill bara skriva en text på flera mil men vi kommer ingenstans med den. För det kommer bara stå samma sak om och om igen att jag älskar dig och det kan jag skriva hur många gånger som helst men det kommer ändå aldrig gå att beskriva HUR mycket jag gör det. Du är helt perfekt, underbar och allt. Du betyder allt för mig!
Tack för att du finns älskling! <3
Tack för att du finns älskling! <3
racing lady ♥
Sat 12 Jan 2013 21:06
men moah.. är det säkert att allt kommer att försvinna nu då ? ;/
7 comments on this photo
Directlink:
http://dayviews.com/mo4h/512352467/