Monday 7 December 2009 photo 1/1
![]() ![]() ![]() |
Vilda gröna ögon räddade livet på mig.
Jag kände mig alldeles upprymd, kunde man vara så här lycklig. Regnet öste ner som aldrig förr,
men jag kände mig så varm och glad.
Jag hällde upp lite mer kaffe åt mig själv och tog fram anteckningsblocket jag hade skrivit ner allt i. Jag hade bockat av allt, det som vi hade beställt. Jag hade beställt fyra gräddtårtor och två smörgåstårtor, det skulle väll räcka till 25 personer till på lördag, tänkte jag. Kläderna var klara till både mig och Johannes, även ringarna var hämtade. Inget kunde gå fel i en sådan här sitaution, allt var perfekt. Det var bara två dagar kvar...
Johannes kom upp i köket där jag satt, han tittade på mig, -allt bra gumman? frågade han! Tårarna bara kom, -jag älskar dig så Johannes. -Jag älskar dig med Sofie. Johannes hämtade en mugg med kaffe och satte sig bredvid mig, han kramade om mig en lång stund, han tog min hand i sin och bara lät tårarna rinna, han sa, -får man älska nån så djupt som jag gör Sofie? - Det är nästan jobbigt, han skrattade till lite. Och när han skrattade så kom hans små smilgropar fram, hans gröna ögon glittrade så skönt i denna stund, dom såg nästan vilda ut. Johannes reste sig och ställde koppen på bänken, - ja, jag ska väl gå och klä på mig och åka till jobbet, sista dagen. Han liksom flög fram och omfamnade mig och sa,- sen min sköna är jag långledig och bara din. Jag skrattade och var så kär och glad.
-Sofie, ropade Johannes! - jag åker nu, kommer ikväll, runt nio. -Okej , kör försiktigt, älskar dig.
Dagen gick, jag tog hand om disken, städade och satte på lite kaffe. Men något var fel, jag kände det. Jag tog fram vårat fotoalbum och tittade på våra fem år ihop. Minnena sköljde över mig som en våg. Han har aldrig förändrat sig, tänkte jag, lika tokig, rolig, och vacker som en gud, i alla fall för mig. Så kom ett kort fram på mig och hans familj, vi skrattade och såg så glada ut, hans föräldrar var guda snälla. Jag hade aldrig någonsin känt mig utanför hemma hos dom, hans bror var en kopia av Johannes, förutom att hans ögon var inte vilda.
Jag vet inte riktigt när jag somnade där i soffan. Men jag drömde en dröm som gjorde mig illa till mods. Jag drömde att Johannes kom till mig i sängen när jag sov, han höll om mig och ville inte släppa mig. Han tittade mig i ögonen men glansen var borta, vildheten fanns inte där. Han ville älska med mig, och sa, - bara en sista gång min Sofie, bara en sista gång, sen grät han.
Jga vaknade av att dörrklockan ringde, jag kännde mig konstig i hela kroppen. Jag slängde en blick på klockan när jag gick mot dörren, 22.30, men gud tänkte jag. Var är Johannes? Jag öppnade dörren, och där stod två poliser? - Är det Sofie Martinsson som bor här? - ja, svarade jag! Får vi komma in och prata med dig? Jag släppte in dom, jag förstod inte. Sen blev allt som ett töcken.
Två veckor senare var det begravning, min Johannes skulle begravas. Vi skulle ju gifta oss, allt var klart. Jag kände mig alldeles tom inombords, jag ville skrika, men jag kunde inte. Min Johannes låg där, så nära mig men ändå inte. Johannes hade fått vattenplaning och kört rakt in i en mötande bil. Olyckan hade inträffat runt halv nio på kvällen.
Jag kunde inte lämna honom efter begravningen, jag kunde inte. Jag bara satt där och tittade, jag ville bara vara med han, ville känna han bredvid mig, hålla hans hand.
Vi skulle ha varit på smekmånad nu istället, jag och Johannes, inte vara här. Vi skulle bli gammla ihop, få barn och barnbarn.
En månad efter begravningen så mådde jag väldigt dåligt fysiskt, min mamma körde in mig till akuten. När alla prover var tagna så kom en läkare in på rummet. Han visste om allt med Johannes och olyckan. han tittade på mig och sa,- Sofie du är gravid, du är i sjätte veckan. Jag tog bara min jacka och gick ut därifrån. Jag kom hem, och bara satte mig och skrek, - Johannes, varför är du inte här, det här är inte rättvist varken mot mig eller dig. Barnet det skulle jag behålla det visste jag och det kände jag var rätt, det var vårat tillsammans. Men vart skulle jag ta orken ifrån när inte Johannes var vid min sida.
Den kvällen när jag la mig så var jag inte själv längre, jag hade mitt och Johannes barn inne i mig, vårt kärleksbarn.
Ett år senare:
Jag och min lilla Cassandra var till Johannes grav i dag, jag berättade för henne att hennes pappa var det vackraste som fanns. Inte för att jag tror hon kan förstå än, men hon tittade på mig med sina vilda gröna ögon och log. Jag lyfte upp henne i min famn och sa, - du räddade mig min lilla älskling. Där och då så var vi tre som höll om varandra, jag kände det, jag vet det. För störst av allt är kärleken och den kan inte dödas.
Måste lägga upp den här bara för att mamma har skrivit den!
och den är bra =) <3
Jag kände mig alldeles upprymd, kunde man vara så här lycklig. Regnet öste ner som aldrig förr,
men jag kände mig så varm och glad.
Jag hällde upp lite mer kaffe åt mig själv och tog fram anteckningsblocket jag hade skrivit ner allt i. Jag hade bockat av allt, det som vi hade beställt. Jag hade beställt fyra gräddtårtor och två smörgåstårtor, det skulle väll räcka till 25 personer till på lördag, tänkte jag. Kläderna var klara till både mig och Johannes, även ringarna var hämtade. Inget kunde gå fel i en sådan här sitaution, allt var perfekt. Det var bara två dagar kvar...
Johannes kom upp i köket där jag satt, han tittade på mig, -allt bra gumman? frågade han! Tårarna bara kom, -jag älskar dig så Johannes. -Jag älskar dig med Sofie. Johannes hämtade en mugg med kaffe och satte sig bredvid mig, han kramade om mig en lång stund, han tog min hand i sin och bara lät tårarna rinna, han sa, -får man älska nån så djupt som jag gör Sofie? - Det är nästan jobbigt, han skrattade till lite. Och när han skrattade så kom hans små smilgropar fram, hans gröna ögon glittrade så skönt i denna stund, dom såg nästan vilda ut. Johannes reste sig och ställde koppen på bänken, - ja, jag ska väl gå och klä på mig och åka till jobbet, sista dagen. Han liksom flög fram och omfamnade mig och sa,- sen min sköna är jag långledig och bara din. Jag skrattade och var så kär och glad.
-Sofie, ropade Johannes! - jag åker nu, kommer ikväll, runt nio. -Okej , kör försiktigt, älskar dig.
Dagen gick, jag tog hand om disken, städade och satte på lite kaffe. Men något var fel, jag kände det. Jag tog fram vårat fotoalbum och tittade på våra fem år ihop. Minnena sköljde över mig som en våg. Han har aldrig förändrat sig, tänkte jag, lika tokig, rolig, och vacker som en gud, i alla fall för mig. Så kom ett kort fram på mig och hans familj, vi skrattade och såg så glada ut, hans föräldrar var guda snälla. Jag hade aldrig någonsin känt mig utanför hemma hos dom, hans bror var en kopia av Johannes, förutom att hans ögon var inte vilda.
Jag vet inte riktigt när jag somnade där i soffan. Men jag drömde en dröm som gjorde mig illa till mods. Jag drömde att Johannes kom till mig i sängen när jag sov, han höll om mig och ville inte släppa mig. Han tittade mig i ögonen men glansen var borta, vildheten fanns inte där. Han ville älska med mig, och sa, - bara en sista gång min Sofie, bara en sista gång, sen grät han.
Jga vaknade av att dörrklockan ringde, jag kännde mig konstig i hela kroppen. Jag slängde en blick på klockan när jag gick mot dörren, 22.30, men gud tänkte jag. Var är Johannes? Jag öppnade dörren, och där stod två poliser? - Är det Sofie Martinsson som bor här? - ja, svarade jag! Får vi komma in och prata med dig? Jag släppte in dom, jag förstod inte. Sen blev allt som ett töcken.
Två veckor senare var det begravning, min Johannes skulle begravas. Vi skulle ju gifta oss, allt var klart. Jag kände mig alldeles tom inombords, jag ville skrika, men jag kunde inte. Min Johannes låg där, så nära mig men ändå inte. Johannes hade fått vattenplaning och kört rakt in i en mötande bil. Olyckan hade inträffat runt halv nio på kvällen.
Jag kunde inte lämna honom efter begravningen, jag kunde inte. Jag bara satt där och tittade, jag ville bara vara med han, ville känna han bredvid mig, hålla hans hand.
Vi skulle ha varit på smekmånad nu istället, jag och Johannes, inte vara här. Vi skulle bli gammla ihop, få barn och barnbarn.
En månad efter begravningen så mådde jag väldigt dåligt fysiskt, min mamma körde in mig till akuten. När alla prover var tagna så kom en läkare in på rummet. Han visste om allt med Johannes och olyckan. han tittade på mig och sa,- Sofie du är gravid, du är i sjätte veckan. Jag tog bara min jacka och gick ut därifrån. Jag kom hem, och bara satte mig och skrek, - Johannes, varför är du inte här, det här är inte rättvist varken mot mig eller dig. Barnet det skulle jag behålla det visste jag och det kände jag var rätt, det var vårat tillsammans. Men vart skulle jag ta orken ifrån när inte Johannes var vid min sida.
Den kvällen när jag la mig så var jag inte själv längre, jag hade mitt och Johannes barn inne i mig, vårt kärleksbarn.
Ett år senare:
Jag och min lilla Cassandra var till Johannes grav i dag, jag berättade för henne att hennes pappa var det vackraste som fanns. Inte för att jag tror hon kan förstå än, men hon tittade på mig med sina vilda gröna ögon och log. Jag lyfte upp henne i min famn och sa, - du räddade mig min lilla älskling. Där och då så var vi tre som höll om varandra, jag kände det, jag vet det. För störst av allt är kärleken och den kan inte dödas.
Måste lägga upp den här bara för att mamma har skrivit den!
och den är bra =) <3
Comment the photo
![](http://cdn07.dayviews.com/cdn/img/default_avatar_M.png)
![](http://cdn07.dayviews.com/cdn/img/default_avatar_M.png)
19 comments on this photo
Directlink:
http://dayviews.com/rooonjag/429295944/