Sunday 14 December 2008 photo 1/1
![]() ![]() ![]() |
<p style="margin: 0cm 0cm 0pt;">Lalaaa, hotmail är död och firstclass är död, så jag utnyttjar bdb för att få mitt svenskaarbete till skolan. Ignorera det, för det går typ inte att läsa och jag tatr bort det imorrn.
Först och främst vill jag säga, att det var en väldigt… stark film. Gripande. En sån där film där man vet att det inte kommer att sluta lyckligt, men man hoppas och hoppas ändå att det ska lösa sig. <p style="margin: 0cm 0cm 0pt;">Jag kände otroligt starkt med huvudpersonen, eftersom han är så mänsklig. Eftersom han inte är perfekt. Han är inte perfekt, och han vet om det, men i sin närhet har han någon som är så snäll och god och osjälvisk att man inte kan låta bli att skämmas över sig själv i hans närvaro. Något som jag reagerade på i början var när de hade den här konversationen: ”Jag skulle göra vad som helst för dig, Amir.” ”Vad som helst? Om jag sade åt dig att äta jord, skulle du göra det?” ”Ja. Men du skulle väl aldrig be mig om något sådant?”<p style="margin: 0cm 0cm 0pt;">Jag tror, att Amir blir otroligt besvärad av att Hassan litar så mycket på honom. Att Hassan inte skulle stå upp för sig själv och säga ifrån om Amir bad honom att äta jord. Skulle Amir äta jord för Hassan? Nej, och han vet det. <p style="margin: 0cm 0cm 0pt;">Den här känslan förstärks otroligt efter våldtäkten i gränden, när Hassan oavsiktligt visar att han är den perfekta vännen. Han är så osjälvisk, älskar Amir över sig själv och offrar så mycket för honom, och Amir vet att han inte skulle göra samma sak för Hassan. Amir kan bara se på när Hassan blir våldtagen för hans skull, och det är ingen tvekan om att han hatar sig själv för att han inte vågar göra något. Han önskar att han var lika osjälvisk som Hassan, men det skulle han aldrig erkänna.<p style="margin: 0cm 0cm 0pt;">Efter våldtäkten blir Amir otroligt medveten om hur perfekt Hassan är. Han försöker skylla ifrån sig, att det var Hassans eget fel som inte gav ifrån sig draken, som inte stod upp för sig själv. Jag började nästan gråta när Amir kastade äpplen på Hassan och ropade: ”Kasta tillbaka då!” Men Hassan bara tog ett äpple och tryckte i pannan på sig själv. Som om han med äpplet sade: ”Jag kan ta tusen äpplen för din skull”. Amirs skam och skuldkänslor blir bara värre av det här, och han vet inte hur han ska hantera det. Han försöker förneka att han gjorde fel, fast han känner innerst inne att han borde ha varit en lika bra vän som Hassan när han behövde honom som mest. Hassan förtjänar bättre, och fast Amir förnekar det äter det upp honom inifrån. Till slut blir det för mycket, och han gör så att Hassan och hans pappa lämnar huset.<p style="margin: 0cm 0cm 0pt;">Den här skammen följer Amir hela hans liv. Att han gjorde såhär mot någon som älskade honom så mycket kan han aldrig riktigt glömma, aldrig förneka helt. När han till slut som vuxen får en chans att ställa allt tillrätta, tar han den utan att tveka.<p style="margin: 0cm 0cm 0pt;">Jag började faktiskt gråta när han reste tillbaka till sin hemstad. Allt det vackra och lyckliga var borta. Staden var helt förstörd. Allt liv på gatorna, alla träd, lukten av mat – borta. Att det verkligen har hänt på riktigt är nog det som skrämmer mig mest. Att det faktiskt händer, att det faktiskt finns människor som kan göra så mot ett land och ett folk. När man fick se männen på gatan som sålde sina armar och ben för att få råd att mata sina familjer, känslan är svår att beskriva. Fäder som verkligen gör vad som helst för att rädda de dem älskar, fäder som går så långt som att sälja delar av sig själv för att mata sina barn, nej, det finns inga ord.<p style="margin: 0cm 0cm 0pt;">Kvinnorna går omkring övertäckta som blå spöken. Det känns som att innan kriget mot ryssarna hade kvinnorna kvar någon integritet. De var inte alls jämlika med männen, men man kunde åtminstone se deras ansikten. Nu när de stenade en kvinna på fotbollsmatchen var hon bara ett tält som ingen kunde relatera till. Publiken kunde inte se hur just hon som person såg ut, de såg bara en kvinna vilken som helst. Ett blått tält som begått ett brott. Då blir hon ju lätt att stena, eller hur?<p style="margin: 0cm 0cm 0pt;">På det hela taget har kvinnor ingen framträdande roll i filmen, men det är egentligen inte så konstigt. Filmen handlar om ett land där kvinnor enligt religionen inte alls är jämställda med män, så varför skulle de få lika stora roller i en film? Det skulle inte avbilda verkligheten, och det är just verkligheten som filmen visar. Skam, skuld, ånger och verkligheten. <p style="margin: 0cm 0cm 0pt;">En annan karaktär som berörde mig var barnhemsföreståndaren. Han bryr sig verkligen om alla de här föräldralösa barnen, och när någon av talibanerna kommer och frågar efter ett barn måste han välja. Antingen kan han sälja ett barn i vetskapen om att barnet kommer att bli våldtaget och mördat, eller så kan han vägra och då tar talibanen med sig tio barn utan att betala. Så barnhemsföreståndaren säljer ett barn när någon ber om det, och använder pengarna till att köpa mat åt de som är kvar. Hur känner sig föreståndaren när han säljer en liten pojke till Assef, en pojke som kommer att bli våldtagen och förmodligen kommer att dö? När han ligger och ska sova om natten, kommer han att tänka på alla barna han har dömt till ett fruktansvärt öde? Han gör det ju för alla de andra barnen, men ändå. Han bryr sig så mycket om dem att han måste göra hemska saker.<p style="margin: 0cm 0cm 0pt;">Amir får tag i barnet till slut, Hassans son, och får med honom tillbaka till USA. Men har han verkligen gjort bot för sina synder? Under hela sitt liv har han aldrig berättat för någon vad som hände Hassan i gränden. Han har aldrig tagit kontakt med Hassan för att be om förlåtelse, utan han har förnekat det genom hela livet. Han bestämmer sig för att hämta barnet när han får ett brev som Hassan har skrivit (Hassan är död nu, dödad av talibanerna eftersom han vägrade att ge dem Amirs hus). Han får också veta att Hassan var hans bror, och han känner nog att det enda han kan göra för att förtjäna att ha varit Hassans bror är att rädda hans son. I brevet ligger det en sådan varm känsla att det är som om inget någonsin har hänt, och att våldtäkten och utkörningen inte spelar någon roll. Det låter som om Hassan någonstans visste att Amir såg våldtäkten, som om han visste att det var Amirs fel att han var tvungen att lämna huset, men det spelar ingen roll. Hassan har förlåtit honom. Det Amir egentligen gör när han räddar barnet, är att försöka förlåta sig själv.
Annons
Comment the photo
![](http://cdn07.dayviews.com/cdn/img/default_avatar_M.png)
LoaAa
Thu 18 Dec 2008 22:38
Du kommer lätt få MVG =)
8 comments on this photo
Directlink:
http://dayviews.com/toritan/306410941/