Saturday 2 May 2009 photo 8/9
![]() ![]() ![]() |
Time, after time.
Jag vill ingenting hellre att du kommer till mig. Det gör så ont, att behöva säga att "jag vill inte att du kommer till mig, jag vill inte det". Jag älskar att ha dig hos mig, och det vet du. Jag tröttnar aldrig på att vara med dig, jag gör inte det. Jag har aldrig sagt, under den tiden tillsammans, "jag vill inte att du kommer till mig, jag vill inte det". Jag har känt så ibland, men jag har aldrig velat säga det till dig, för jag vet att när jag sagt det, så ångrar jag mig. Då gråter jag för att jag, inte har dig hos mig. Det är ju min högsta önskan, men ibland måste även jag visa mig stark. Men det är svårt. Du som känner mig bättre än någon annan, du vet att jag egentligen inte menar det när jag säger "jag vill inte ha dig hos mig, jag vill inte att du kommer". Du känner mig, jag känner mig själv, jag vet att jag ljuger.
Jag har aldrig sagt det till dig, men idag så sa jag det till. Det gör så ont, jag gråter. Det gör så ont, att på något sätt såra den man älskar så mycket. Men någon gång, måste vara den första, som man ibland säger. Någon gång, måste jag visa mig stark, någon gång så måste jag stå på mig. Samtidigt som jag känner att jag just nu inte vill veta av dig, så känner jag ändå en sådan fruktansvärd saknadskänsla efter dig. Jag vill ha dig hos mig, egentligen. Och det vet du.
Men varför gör du såhär? Det kan du säkert inte svara på, för du vet inte ens om vad du gör emot mig. Du gjorde mig besviken en gång, och ännu en gång. Du har bett om ursäkt, du har sagt "förlåt mig!" och nu försöker du lösa problemet. Det är en fin tanke, det gör mig glad. Men jag är så ledsen över att behöva säga det här, men det behövs en större förändring. Jag har sagt till dig, vad det är som jag saknar, jag har sagt till dig hur jag känner. Har du lyssnat på vad jag sagt? Har du tagit det till dig? Det är inte första gången som det blir såhär. Kan det bli en förändring? Jag hoppas det, och jag tror på dig. Men för att det ska kunna förändras på något sätt, så måste du förstå mig, du måste förstå vad som är problemet. För sålänge du inte förstått det, så kommer det inte hända någonting. Jag vill inte egentligen säga så, men det vet jag, jag vet det. Men frågan är, vet du det?
Jag älskar dig, men jag vill inte ha det såhär längre.
Man är två i ett förhållande, det är du, och det är jag.
Men nu är det faktiskt mest upp till dig, för jag vill det
här, det vill jag verkligen. Jag vill inte älska någon annan
jag vill inte vara tillsammans med någon annan.
Det är du, som är den ende för mig, det är du.
You're my world.
Jag vill ingenting hellre att du kommer till mig. Det gör så ont, att behöva säga att "jag vill inte att du kommer till mig, jag vill inte det". Jag älskar att ha dig hos mig, och det vet du. Jag tröttnar aldrig på att vara med dig, jag gör inte det. Jag har aldrig sagt, under den tiden tillsammans, "jag vill inte att du kommer till mig, jag vill inte det". Jag har känt så ibland, men jag har aldrig velat säga det till dig, för jag vet att när jag sagt det, så ångrar jag mig. Då gråter jag för att jag, inte har dig hos mig. Det är ju min högsta önskan, men ibland måste även jag visa mig stark. Men det är svårt. Du som känner mig bättre än någon annan, du vet att jag egentligen inte menar det när jag säger "jag vill inte ha dig hos mig, jag vill inte att du kommer". Du känner mig, jag känner mig själv, jag vet att jag ljuger.
Jag har aldrig sagt det till dig, men idag så sa jag det till. Det gör så ont, jag gråter. Det gör så ont, att på något sätt såra den man älskar så mycket. Men någon gång, måste vara den första, som man ibland säger. Någon gång, måste jag visa mig stark, någon gång så måste jag stå på mig. Samtidigt som jag känner att jag just nu inte vill veta av dig, så känner jag ändå en sådan fruktansvärd saknadskänsla efter dig. Jag vill ha dig hos mig, egentligen. Och det vet du.
Men varför gör du såhär? Det kan du säkert inte svara på, för du vet inte ens om vad du gör emot mig. Du gjorde mig besviken en gång, och ännu en gång. Du har bett om ursäkt, du har sagt "förlåt mig!" och nu försöker du lösa problemet. Det är en fin tanke, det gör mig glad. Men jag är så ledsen över att behöva säga det här, men det behövs en större förändring. Jag har sagt till dig, vad det är som jag saknar, jag har sagt till dig hur jag känner. Har du lyssnat på vad jag sagt? Har du tagit det till dig? Det är inte första gången som det blir såhär. Kan det bli en förändring? Jag hoppas det, och jag tror på dig. Men för att det ska kunna förändras på något sätt, så måste du förstå mig, du måste förstå vad som är problemet. För sålänge du inte förstått det, så kommer det inte hända någonting. Jag vill inte egentligen säga så, men det vet jag, jag vet det. Men frågan är, vet du det?
Jag älskar dig, men jag vill inte ha det såhär längre.
Man är två i ett förhållande, det är du, och det är jag.
Men nu är det faktiskt mest upp till dig, för jag vill det
här, det vill jag verkligen. Jag vill inte älska någon annan
jag vill inte vara tillsammans med någon annan.
Det är du, som är den ende för mig, det är du.
You're my world.
Comment the photo
![](http://cdn08.dayviews.com/cdn/img/default_avatar_M.png)
2 comments on this photo
Directlink:
http://dayviews.com/whenyouregone/362538066/